A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chiara Marchelli: LA FIGLIA DI LUI

Copyright © 2025 Giangiacomo Feltrinelli Editore

This edition published in agreement with the Proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan

Fordította

Lelik Krisztina

Hungarian translation © Lelik Krisztina, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Árkos Eszter

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Füredi Erzsébet

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978 615 106 276 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Tartalomjegyzék

Első rész

Második rész

Köszönetnyilvánítás

Tu parles de ma résilience

Mais tu ignores combien je pense

Que la colère et l’arrogance

Nous soignent autant que le silence

Si tu savais la haine qui coule dans mes veines

Tu aurais peur, tu aurais peur

Si tu savais la chienne que je cache à l’intérieur

Tu aurais peur, tu aurais peur

Clara Ysé: „Douce”

Azt mondod rám, mindent elviselek,

de nem tudod, mennyire abban hiszek,

hogy arrogancia és harag

ugyanúgy gyógyítanak, mint a csend.

Ha tudnád, a véremben, hogy lüktet a gyűlölet,

félnél tőlem, félnél tőlem.

Ha ismernéd a fenevadat, amit magamban rejtek,

félnél tőlem, félnél tőlem.

ELSŐ RÉSZ

1.

Amikor kinyitom a szemem, világos van. Visszatért a napsütés, vagy tovább aludtunk a szokásosnál. Megnézem, mennyi az idő: kilenc óra. Nem mozdulok, az ágyban maradok, fülelek: semmi zaj a másik szobából. Adja isten, hogy még aludjon, gondolom magamban.

Felkelek, az ablakhoz megyek: az ég kék.

– Hogy vagy?

Megfordulok. Arno felébredt.

– Jól. Te?

Felkel, ad egy csókot, amint elmegy mellettem:

– Én is.

A tegnapot nem említjük, ő beáll a zuhany alá, én megyek kávét főzni. Kinyitom a hűtőt, látom, hogy elfogyott a tojás.

– Kimegyek majd venni Emmával – mondom Arnónak, amikor bejön.

Meglepődik.

– Biztos?

– Igen.

Gondolkodás nélkül döntöttem el.

– Felébresztem.

– Ne, hagyd aludni! Várok.

Élvezzük egy kicsit a békét, a csendet. A vasárnapi csend sűrű: az üres utcák a hangok, a dübörgő zene és az emberek léptei nélkül, amelyek még nem értek el ide. Csak az ilyen hideg, tél végi vasárnapokon van ez a tökéletes, lágy csend, amit nemsokára meg fog törni Emma érkezése.

Tízkor jelenik meg, köszön Arnónak, rólam nem vesz tudomást, leveti magát a kanapéra.

– Jobb lesz, ha inkább én megyek – mondja Arno.

– De ne, tényleg. Amíg kint leszünk, te el tudsz készülni.

Arno ujjával végigsimít a szemem alatt:

– Fáradt az arcod.

– Majd este pihenek.

Már ha nem lesznek új fejlemények, gondolom és Emmára nézek. Pizsamában van, a haja kócos, terpeszkedik a kanapén a telefonnal az orra előtt. Megkérdezem, rosszat álmodott-e, nem válaszol.

– Megint rémálmaid voltak éjjel? – ismétlem meg.

Vállat von.

– Menj te, majd mi itthon maradunk.

– Emma, van kedved sétálni egyet?

– Emma! – szól rá Arno.

Emma felnéz a telefonról.

– Van kedved elmenni tojásért Liviával?

Visszafordul a kijelzőhöz:

– Nincs.

– Emma!

– Azt kérdezted, van-e kedvem, és válaszoltam.

– Állandóan rá vagy tapadva arra a telefonra. Most ideadod és elkíséred Liviát. Felvert tojást akartál, nem?

– Már nem akarok.

Arno kiveszi a kezéből a telefont.

– Add vissza!

– Öltözz fel!

Melegem van. Meglazítom a sálam, nézem a napfényes türkizkék eget. Nem bírok tovább a lakásba zárva maradni – öt napig esett és fújt. Kedvem lenne lesétálni a folyóhoz vagy a parkba. Reggeli után javasolni fogom. Megegyeztünk, hogy Emma hazamegy, de Arno örülne, ha kérném, hogy maradjon még. Akkor is, ha úgysem akar maradni. „Livia lakása”, mindig így fogja hívni. Nem úgy, hogy „a lakásotok”, akkor sem, amikor majd az apja ideköltözik.

Arno a kanapén ül, valamit sugdos neki.

Honnan jött ez az ötletem? Ha egyedül mentem volna, levegőzhettem volna kicsit, felhívhattam volna Evelynt, hogy beszámoljak neki a tegnap estéről. Elvégre Arno sem várta el tőlem, hogy ezt kezdeményezzem. Ami Emmát illeti, nem tudom, vár-e tőlem még valamit.

– Kész.

Emma leül a földre, hogy bekösse a cipőfűzőjét. Lassan, hogy idegesítse az apját. Hogy engem is idegesítsen, aki elszakítottam a szórakozásától. Akkor sem néz rám, amikor megsimogatom.

– Nemsokára jövünk.

Emma kinyitja az ajtót és elindul lefelé a lépcsőn.

– Várj meg! – szólok utána, amikor kiérünk az utcára. – Erre!

– Mi?

– A bolt erre van.

Mögöttem ballag, folyton hátra kell fordulnom, hogy bevárjam. Amikor a sarkamra lép, megállok:

– Emma.

– Mi van?

– Hagyd abba.

– Gyalogolok.

– Gyalogolj mellettem, ne mögöttem! Így nekem jössz.

– Nem én tehetek róla, hogy folyton megállsz.

Sóhajtok, a vállára teszem a kezem, közelebb húzom magamhoz:

– Na, mindjárt ott vagyunk. Nemsokára hazaérünk és bámulhatod megint a baromságaidat.

Kiszaladt a számon, nem kellett volna. És Emma nem szalasztja el az alkalmat:

– A baromságaimat?

Összeszorított szájjal, kitágult orrcimpákkal, összeráncolt szemöldökkel néz rám. Az arckifejezéssel, amit a bébiszitterétől tanult, egy kamasz lánytól, aki egy épkézláb mondatot nem tud kinyögni és nehezére esik egy mélytányért elmosogatni, és akit ki tudja hol szedett össze Emma anyja.

Elfordítom a tekintetem:

– Valami érdekeset néztél?

Emma nem válaszol. Ellenben utánozni kezdi a kiejtésemet a fejét ingatva:

– Valami érdekeset néztél?

Akkor is folytatja, amikor a kereszteződéshez érünk, láthatóan állati jól szórakozik. Kántálja a mondatot és kétrét görnyedve röhög.

– Látszik, hogy erőlteted a nevetést.

Lüktet a dobhártyám a dühtől. Mennyire szeretnék neki lekeverni egy pofont, aztán belesziszegni a képébe, hogy most ki az, aki nevet? De nem tehetem. Még csak tudomást sem vehetek róla. Nem kellene ilyen jellegű beszélgetést folytatnom egy kilencéves kislánnyal, nem kellene mellre szívnom, folyamatosan rászólni valamiért: amikor evés közben könyököl az asztalon, amikor átordít a lakás egyik feléből a másikba, mert akar valamit, amikor nyafog, ha Arno valamit finoman meg akar neki tiltani. De nem, én kitartok, gondolom a jelzőlámpával szemben állva, én erősködöm, mintha jogom lenne bármit is mondani. A hátam mögött Emma folytatja a kántálást és a röhögést.

– Menjünk, gyere! – mondom.

Mivel nincs meg ez a jogom, nincs mit tenni. Semmit nem ér, hogy Arno a legelején elmagyarázta neki: Livia szava ugyanannyit ér, mint az enyém. Az én szavam semmi, és Emma ezt tudja.

– Vigyázz!

Egy kiáltás mellettem. Odafordulok, egy férfi hajol Emma fölé: elkapta a kabátjánál fogva és erősen hátrarántja. Emma elesik, nekem ütközik. Egy nő felsikolt a másik járdán, amikor egy autó egy méterre tőlünk elszáguld.

Elfogy körülöttem a levegő, a világ összezsugorodik és egy csattanással a hátamra zuhan, Emma földre esett testére.

Egy pillanatig tart, de ott van: a segítségnyújtás előtti habozás. Egy ellenkezés, egy belső kényszer, amit később fogok megérteni, amiről senkinek nem fogok beszélni. Minden lelassul és elhomályosodik: a hátam mögött a virágárus, a bolt félig világító felirata, a metró tartóoszlopai, a metróé, ami dübörögve halad el a fejünk felett. És ez az, amitől magamhoz térek: látom az aszfalton Emmát, sír, rekedt hangon kiáltozik felém.

– Megütötted magad? – ordítom, hogy túlkiabáljam a metró zaját és a döbbenetet: a halántékomban dobogó szívemet.

Emma szeme és szája tágra nyitva.

– Emma, megütötted magad?

A férfi is leguggol mellé:

– Jól vagy, kincsem?

Ránézek a férfira, azt kellene mondanom, hogy: Köszönöm. Ehelyett egy pillanatra kényszert érzek, hogy szájon vágjam és az aszfalton rugdossam. Megragadom Emma karját, talpra állítom, körülnézek az utcán, húzom magammal, átmegyünk a túloldalra. Nem nézek már a férfira, sem a nőre, aki sikoltott. Bemegyek a boltba, húzom magammal Emma testét, megyek egyenesen előre a polcok közötti folyosón, hogy mindenki utánunk fordul, és csak, amikor a legvégére érek, ott nyomom neki a hűtőpult falának. Egymás szemébe nézünk, a lélegzetemet az ajkán érzi:

– Semmi baj, nem lett semmi bajod, csak megijedtél. Ne sírj már így!

Halkan megismétlem, mint egy fenyegetést:

– Nem lett semmi bajod.

Emma lassan megnyugszik.

– Gyere! – törlöm le a könnyeit. – Veszünk valami finomságot, valamit, amit szeretsz. Mit kérsz? Kalácsot? Fagyit?

Tudatában vagyok, hogy összezavarodtam, zagyválok, miközben Emmát újra rázza a zokogás és a könyökét dörzsölgeti.

– Kérsz Chupa Chupsot? Vagy kólát? Csokis tejet?

Izzadok, bár a hűtőpult mellett fagyos a levegő. Emma arca hamuszürke.

– Gyere! – fogom meg a kezét. – Most keresünk valami különlegeset, hogy túltedd magad az ijedtségen.

– Megütöttem magam.

Megint leguggolok hozzá:

– Hol?

Emma szívja az orrát, a takony átlátszó csíkban lecsorgott az állára, onnan a dzsekije gallérjára.

– Itt.

– Fel tudod emelni a karod?

– Igen.

– Jó, csak egy kicsit megütötted. Bekenjük és elmúlik. Megkeresem, amit vennünk kell és megyünk haza apához.

Emma megint sírva fakad, nem tudom, hogy a büntetéstől való félelmében vagy elkeseredésében, amiért velem van és nem az apjával.

– Fánkot kérek – mondja és a kabátujjába törli az orrát.

Látom a dzsekijére kenődött taknyot.

– Persze. Egy fánk és a tojások. Meglátod, milyen finom a felvert tojás.

– Már nem kérek!

– Ahogy gondolod.

Elveszetten körülnézek, hirtelen fázni kezdek, mintha letéptem volna magamról a ruhákat és a hűtött tejesdobozok közé vetettem volna magam. Fogom a kezét, bolyongok a folyosókon, négyszer megyek el a tojások mellett, mire észreveszem. Az édességespolcoknál elveszek egy csomag fánkot és újra megfogom Emma kezét.

– Ez fáj!

Egy kisfiú felénk fordul, előbb Emmára néz, aztán rám, szalad az anyjához, aki egy konzervdoboz címkéjét böngészi és a szemüvege felett engem méreget.

A nyilallás a fejemben váratlan és heves: egy lövedék, amitől felhasad a homlokom. Egy pillanatra attól félek, össze fogok esni a bolt közepén.

A pénztárnál a szalagra dobom a fánkokat és a doboz tojást, előhúzom a hitelkártyámat és fizetek, anélkül, hogy a pénztárosra néznék, akiből csak a hegyes zöld körmeit látom egy pillanatra, amikor felém nyújtja a blokkot.

– Mi történt?

A mosoly lefagy Arno arcáról, amint Emma a karjai közé veti magát. Én közvetlenül mögötte jövök fel, lélekszakadva szaladok utána a lépcsőn.

– Mit csináltál?

– Nem csináltam semmit! – üvölti Emma.

Belépek a lakásba, becsukom az ajtót.

– Minden rendben van.

Arno kijön utánam a konyhába, Emma szorosan átkarolja a lábát, eltakarja az arcát.

– Át akart menni a piroson és arra jött egy autó. Nem történt semmi, csak megijedt.

Arno ráförmed Emmára:

– Átmentél a piroson?

– Ő mondta!

Megszédülök, meg kell kapaszkodnom a konyhapultban. Előveszem a tojást, észreveszem, hogy a doboz egyik sarka nedves. Később kinyitom a dobozt és felfedezem, hogy három tojás eltört.

Beszívom a levegőt, próbálok rendet tenni a fejemben kavargó képekben.

– Odaértünk a Broadwayre, a lámpa még villogott a gyalogosoknak, gondoltam, még át tudunk érni. Megálltam, hogy bevárjam Emmát, közben pirosra váltott a lámpa. Nem láttam, hogy közeledik egy autó és Emma… egy pasi mögöttem hátrarántotta és ő elesett. Semmi komoly, tényleg. Csak megijedt.

Arno lehajol hozzá, hogy a szemébe nézzen:

– Tudod, hogy nem szabad átmenni a piroson.

– De ő mondta!

Végigsimítok verejtékes homlokomon, a hónaljam ég, a szám kiszáradt.

– Nem láttam, hogy…

Elkalandozott a figyelmem, és az autó még csak nem is lassított a lámpánál.

– Az az őrült hamarabb ott volt, mint hogy én…

Arno megsimogatja Emma fejét, aki nem néz rám.

Az a kántálás volt az oka, azért nem figyeltem rá. Emma, aki gúnyolódott rajtam és az agyamra ment. Hallod te magad? Ennyit kellett volna nyugodtan válaszolnom neki. Állandóan azon a röhejes éneklő hangon motyog és mintha mindig kérdést tenne fel, akkor is, amikor csak annyit mond, hogy igen vagy nem. De ez sem mentség: nem kellett volna tudomást vennem róla és kész. A forgalmat figyelni, meggyőződni arról, hogy szabad-e az út, hogy nem váltott-e a lámpa. Ráadásul a járda mellett parkoló autók, a káosz, a metró dübörgése…

De mindebből semmit sem tettem. Tudom, hogy azt mondtam Emmának, menjünk, és tisztán emlékszem, hogy én állva maradtam.

– Gyere! – mondja neki Arno. – Szép nyugodtan ülünk a kanapén, megvárjuk, amíg elmúlik. Livia?

Csak azért nem indultam el, hogy őt szemmel tudjam tartani. Így történt, mondom magamnak, miközben felrakom a fánkokat a polcra, csak próbáltam nem lehagyni.

– Livia!

A lelassult idő, a késlekedés, hogy fölé hajoljak, megnézzem, nem esett-e baja.

Megrázom a fejem, ránézek Arnóra, aki rám mered. A szemében egy villanás – keménység és gyanakvás –, közben biztatóan próbál mosolyogni mindenkire. Most Emmával kell foglalkozni, meg kell nyugtatni, el kell mulasztani a testét rázó zokogást.

Felbontom az édesség zacskóját és tányérra rakom a fánkot. A nappaliban leguggolok elé:

– Tessék!

Emma szótlanul néz rám, a lábán még cipő, eltolja maga elől a tányért, a fánk a földre esik.