részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Heidi Swain: Book Lover’s Retreat

Copyright © 2023 Heidi Swain

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A Paramount Company

All rights reserved.

Borító © Pip Watkins / S&S Art Dept.

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 636 5

A Híres Ötösnek, tudjátok, hogy kik vagytok!

Prológus

Szinte teljesen hihetetlen volt mindhármunk számára felfogni a tényt, hogy már három teljes hónapja a tóparti házban éltünk, vagy elhinni azt, hogy néhány órán belül visszaadjuk a kulcsokat, és hárman háromfelé indulunk.

Szerencsés véletlen sodort össze minket, három idegent, akik egy egész nyárra maguk mögött hagyták a valóságot, és mostanra az életünk már pontosan abba az irányba haladt, amerre akartuk, és az újrakezdéssel felvértezve készen álltunk, hogy szembenézzünk a jövőnkkel. Mi hárman egy egységgé kovácsolódtunk, egy szilárd egységgé. Az életünk során minket ért traumák megosztása, és a saját lelkünkben való elmerülés összehozott minket a három hónapos nyaralásunk során, és ennek következtében olyan erős kötelék alakult ki köztünk, amelyről mindannyian tudtuk, hogy egy életre szól.

– Megingathatatlan és szétszakíthatatlan – mondta a gondtalan Rose előző este, amikor a behűtött pezsgőt kortyolgattunk a tó partján rakott tábortűz mellett.

Amikor megérkezett, Rose azt állította, hogy ő csak a buli kedvéért jött, de nekünk sikerült lekapargatni az életét beborító mázat, és felfedeztünk egy kedves, sebezhető és elveszett embert, aki ott vergődött alatta. Most már volt egy életcélja és egy terve, hogy hogyan fogja azt elérni. Még mindig ő volt a legnyitottabb és leglazább mindannyiunk közül, de már nem használta álcaként a minden buliban benne vagyok hozzáállást.

– Megingathatatlan és szétszakíthatatlan, egy életre! – ismételte a tósztot ragyogó mosollyal, kissé kásás hangon Laurie, majd horkantva felnevetett, mert még mindig nem tudott egy pohárnál többet inni anélkül, hogy kuncogni ne kezdett volna.

Bár nem szívesen vallotta be, de Laurie volt az egyetlen közülünk, aki tényleg elmenekült. Amikor még csak ismerkedtünk egymással, kitartott amellett, hogy alig várja, hogy az oltár elé állhasson Mr. Igazival (Mr. Nem Is Annyira Igazival, mint később kiderült), de a Hope Falls-vízeséshez tett kirándulásunkig tartott, hogy végre megtörjön.

Mindegyikünknek volt egy titkos kívánsága a vízesésnél. Rose és én boldogok voltunk a miénkkel, de Laurie sírva fakadt, és zokogás közben bevallotta, hogy azt kívánta, bárcsak történne valami, ami lehetővé teszi, hogy felbontsa az eljegyzését anélkül, hogy bárkit megbántana.

Nagy kérés volt, de hármunknak együtt sikerült, és Laurie megígérte, hogy soha nem szökik meg egy helyzet elől, és nem próbál többé mindenkinek a kedvében járni, ami miatt általában mindig elmenekült.

És hogy mi van velem? Hát, én is úgy érkeztem meg, hogy a fejemben pont ugyanakkora összevisszaság volt, mint a másik kettőében, de most már rendben vagyok. Bátornak éreztem magam, és elhatároztam, hogy követem a szívemet, és elengedtem a sok „ha”-t, „de”-t és „talán”-t. Elhatároztam, hogy nem fogok tovább tétovázni, vakon követni az utat, amit a család már kijelölt számomra, és használom a kreativitásomat, amíg a szikra még pislákol, és megengedtem magamnak, hogy újra szerelmes legyek. Kiderült, hogy nem lehet – és nem is szabad – minden kapcsolatot egy kalap alá venni…

– Heather! – kiáltott Laurie, elvonva a gondolataimat az új férfiról az életemben. – Kérlek, siess!

– Csak nem szállt inadba a bátorságod? – kérdezte duzzogva Rose, aki anyaszült meztelenül állt, és csípőre tett kézzel mustrált engem.

Vele szemben ott állt Laurie a hatalmas kapucnis pulóverében, amelyet épp most húzott magára. Biztos voltam benne, hogy azzal a céllal választotta ezt a ruhadarabot, hogy az utolsó pillanatig erényesnek mutassa magát.

– Nem! – kiáltottam vissza, és kibújtam a farmeromból. – Persze hogy nem. Már jövök is.

Laurie a móló pereméről lekukucskált az alattunk lévő sötét vízre.

– Nem hiszem el, hogy rábeszéltél erre – mormolta Rose-nak, miközben gyorsan levetkőztem és csatlakoztam hozzájuk.

– Ez kellőképpen megpecsételi a kötelékünket – mondta Rose nyomatékosan.

– A tóban való meztelen fürdőzés és a tüdőgyulladás pecsételi meg a barátságunkat? – kérdezte Laurie homlokráncolva.

– Vagy az, vagy a hidegtől kapott sokk öl meg minket – vágtam vissza megragadva mindkettőjük kezét, mire Laurie ledobta a kapucnis pulóverét. – Csak gondolj a címlapokra!

Rose hátravetette a fejét, és felnevetett, Laurie pedig csatlakozott hozzá.

– Akkor gyerünk – mondta, és hátrébb húzott minket, hogy tisztességesen nekifuthassunk. – Háromra ugrunk.

Ismét egymásra néztünk, és éreztem, hogy egy gombóc lesz a torkomban. Bárhová vet is majd az élet, soha sem fogom elfelejteni ezt a nyarat, amelyet a tó mellett töltöttem ezzel a két hihetetlen nővel.

– Akkor gyerünk! – Rose mosolygott, a szeme megtelt könnyel, Laurie pedig szipogott egyet.

Megszorítottuk egymás kezét, és nekifutottunk.

– Egy, kettő, három! – kiáltottuk együtt, nem törődve azzal, hogy ki hallja, ahogy a hangunk felerősödött, majd olyan messzire és olyan magasra ugrottunk, amennyire csak tudtunk az alattunk lévő tóba.

1. fejezet

A péntek esti lazítás italokkal kísérve a két legjobb barátnőmmel, Rachellel és Torival, már majdnem egy évtizedes sziklaszilárd hagyomány volt. Semmi sem állhatott a hétvégi szokásos esténk útjába, de Rachel egyre jobban ragaszkodó barátja, Jeremy, Tori csütörtök estéről maradt másnapossága és az én, időnként megszállott munkamorálom oda vezetett, hogy a rituálé az utóbbi időben kissé elmaradt.

Nem mintha a munkamorálomra nagy szükség lett volna most, hogy elbocsátottak egy olyan állásból, amelyről egykor azt hittem, hogy életre szóló adatelemző állás, meghatározott karrierúttal, de hát világos, hogy miről beszélek. A péntek esti lazítás mindig is fontos volt, még akkor is, ha összébb kellett húznunk a nadrágszíjat – legalábbis Rachelnek és nekem – a hónap végén. A péntek esti szórakozás már diákkorunk óta kiemelt fontosságú volt, szóval, hogy Tori miért nem jelent meg, miután ő választotta a Flamingót ennek a rendkívül fontos találkozónknak a helyszínéül július első péntekén, igazán rejtély volt.

– Azt mondta, hogy ez a hely kimondhatatlanul ízléstelen, amikor kiválasztottam három hónapja – emlékeztetett Rachel, miközben egy asztalhoz igyekeztünk, olyan messze a marabukkal díszített bártól, amennyire csak lehetett. – És nem a jó értelemben – tette hozzá, letéve a poharát, és levegőben mutatott idézőjelekkel támasztotta alá a megjegyzését. – Ugye jól emlékszem? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– Jól emlékszel – erősítettem meg, miközben megfordítottam a poharamat, hogy a papírernyő és a flamingóval díszített szívószál a túloldalra kerüljön, és belekortyoltam a túl édes koktélba. – De – tettem hozzá, miközben összerezzentem a szirupos italtól, és újra körülnéztem –, ez egy kicsit sem érdekel. Ma este nem. – Éreztem, hogy a bensőm megint felpezsdül, és nem az alkoholtól. – Semmi sem ronthatja el a ma estét.

Rachel megrázta a fejét, de nem mosolyodott el, ahogy pedig reméltem. Egész héten nagyon elfoglalt volt: a középiskolában megpróbálta a diákokat rávenni arra, hogy feldolgozzák és elemezzék az angol irodalmat, amely a legkevésbé sem érdekelte őket, mindezt olyan könyvek elolvasásával, amelyek kicsit sem hasonlítottak az életükre, így nem volt meglepő, hogy fapofával ült.

Kinyitottam a számat, hogy emlékeztessem, mindjárt itt van a félév vége, de gyorsan be is csuktam, amikor rájöttem, hogy ezzel csak arra emlékeztetném, a nyári szünetig, amikor is valóra válik a régi álmunk, még három fárasztó hét áll előtte.

– Tessék – mondta aztán, és az arca végre mosolyra húzódott, amikor egy papír szívószálat nyújtott felém, hogy elvegyem. – Ezt a bárpultról csórtam el. Később szükségünk lesz rá, nem igaz?

Elvettem a szívószálat, és ott helyben táncra perdültem, majdnem kiöntve az italomat.

– Ezek szerint te is izgatott vagy? – hozakodtam elő a kérdéssel, miután végeztem néhány piruettel.

– Persze hogy izgatott vagyok – kuncogott, miközben engem nézett. – Nem fogom hagyni, hogy a félév végi kiégés réme bármit is tönkretegyen.

Ezt nagy megkönnyebbüléssel hallottam.

– A Glitterbe kellett volna mennünk egy ünnepi bugizásra – mondta ragyogva, egy népszerű helyi szórakozóhelyre utalva, miközben én tovább táncoltam fittyet hányva a zene ütemére.

– Vagy elmehettünk volna a Raunchba, hogy…

– Már nincs szükségem, hogy a Raunchba menjek – vágott közbe nevetve. – Most, hogy itt van nekem Jeremy.

Erre nem válaszoltam, de erősen reméltem, hogy Jeremy nem bukkan fel a csodával határos módon, hogy elrontsa a szórakozásunkat. Újfent. A péntek esti felbukkanásai kezdtek szörnyű szokásává válni.

– Még a gondolatainkat sem fogjuk hallani – jegyezte meg Rachel, amikor nem szóltam semmit. – Nem is beszélve a részletek véglegesítéséről.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy ez megtörténik – vigyorogtam, próbálva túlüvölteni a DJ-t, aki épp most tekert egyet a hangerőn. – Tényleg megcsináljuk, ugye?

– Igen – kiáltott vissza, a poharát az enyémhez koccintotta, majd egy hajtásra lehúztuk a tartalmát. – Nos, akkor fogjuk tényleg megcsinálni, ha Tori megjelenik, és tisztázzuk az utolsó részleteket is.

A Legjobb (a nagybetű teljesen jogos) közös nyarunk volt kilátásban, és ahogy a telefonomon a visszaszámláló, a konyhai naptárban pedig a bekarikázott dátum emlékeztetett rá, már csak húsz napot kellett túlélni, amíg végre megtörténik.

– Hat teljes hét – sóhajtottam álmodozva, és felidéztem magamban a honlapon lévő képeket, amelyeket már milliószor megnéztem. – Hat teljes hét abban a házban.

Kíváncsi lettem volna, hogy mit szólna a nagyapám, ha megtudná, hogy abban a tóparti házban fogunk lakni, amelyben a Hope Falls filmadaptációját forgatták. A legcsodálatosabb könyvből készült filmet, amivel gyerekkoromban nagyapám megismertetett.

A könyv segített át minket a Lake Districtben töltött éves nyári szünidőkön, miután nagyi meghalt, és ezért még jobban szerettem. Abban az évben nem telt el nap, hogy nagyapa ne olvasott volna fel belőle, és augusztus végére már hosszabb részleteket is fejből tudtam.

Először a vadregényes táj leírása volt az, amely megragadta fiatal képzeletemet, de ahogy átalakultam csetlő-botló bakfisból folyton változó hangulatú kamasszá, úgy a három nagyon különböző főszereplő, három idegen, akiket egymás mellé sodort a problémáiktól és egyéni tragédiáiktól való menekülés, az ő barátságuk és a szerelmi szál volt az, amibe beleszerettem. Mindig azt kívántam, bárcsak nagypapa is látta volna a filmet, és tudtam, hogy ha találkozott volna a barátnőimmel, akkor biztosan velünk akart volna jönni.

A kiruccanást már évek óta terveztük, és még mindig nem igazán tudtam elhinni, hogy ilyen közel járunk a megvalósításához. Ott voltak a könyv- és a filmrajongó barátnőim, akikről mindig is álmodoztam, és tényleg beköltözünk a tó melletti nyaralóba majdnem egész nyárra!

– Nem töltjük bent az egész időt – emlékeztetett Rachel lelkesen. – Főleg, miután annyi helyszínt kell megnéznünk.

– És a tóparti piknikek, amiket el kell játszanunk – bólintottam, és belelendültem a már megszokott álmodozásba. – És a meztelen fürdőzés.

– Nem feledkezve meg a kocsmázásról sem.

– Arról semmiképp sem feledkezünk meg – sikkantottam fel, és majd szétvetett a lelkesedés.

– Vajon ki kapja meg Heather szobáját? – kérdezte Rachel, és a szívószálak felé biccentett, amelyekkel majd végül eldöntjük a kérdést.

– Remélem, én – mondtam gyorsan. – Én inkább Heather vagyok, mint te és Tori együttvéve.

– Hm – felelte, és meghúzta a sok történetszál közül az egyiket, amiken mindig jóindulatúan összevesztünk. – Majd meglátjuk.

A könyv iránti megszállott rajongásunk hozott össze minket Rachellel, amikor kiszúrtuk a könyvet egymás dobozában, aznap, amikor beköltöztünk ugyanabba a szobába az egyetemi kollégiumban. Miután úgy döntöttünk, hogy a gólyaként töltött első esténken inkább szabadnapot adunk a májunknak a végtelen számú felesek után, ami még mindig a tizennyolc évesek beavatásának kedvelt szertartása volt, a barátságunk megpecsételődött, amikor megnéztük a filmet, és ugyanazoknál a részeknél zokogtunk és nevettünk.

Ezután nem vesztegettem az időt, és beszerveztem a szintén lelkes Torit, aki ugyanarra a kurzusra járt, mint én, hogy vállalja a harmadik szuperrajongó szerepét. Könnyedén kiszúrtam őt az előadások első napján, mivel egy Hope Falls feliratú pólót viselt.

Miután a Hope Falls-rajongók körében akkora az érdeklődés a nyaraló iránt, három éve már annak, hogy feliratkoztunk a várólistára, kicsengettük a foglalót, hogy az idilli helyen lehessünk. Azóta is arra gyűjtöttünk, hogy mire a várólista elejére kerülünk, meglegyen a fennmaradó összeg a bankszámlánkon. Nos, Rachel és én spóroltunk, Torinak pedig csak szólnia kell a szupergazdag apjának, hogy írjon egy csekket, amikor eljön az idő. Ami hamarosan bekövetkezik!

Azt terveztük, hogy újraolvassuk a könyvet, újra megnézzük a filmet, és végiglátogatjuk a Lakeside faluban és környékén található összes helyszínt. Szó szerint a könyvrajongók életét akartuk élni, és a barátnőim tudta nélkül, volt egy másik álmom is az út kapcsán.

Arra akartam felhasználni, hogy kitaláljam, mit kezdjek az életemmel most, hogy elbocsátottak, pontosan úgy, ahogy Heathert is. Igaz, nagyszabású tervnek tűnt, hogy valami ennyire jelentős dolgot átültessünk a könyv lapjairól a való életbe, de úgy éreztem, hogy a nyaralóban töltött idő megfelelő lenne ehhez.

– Üzenek Torinak – mondtam, és elővettem a telefonomat, miközben az izgatottságtól remegett a gyomrom. – Nem akarom, hogy bármi is elrontsa a ma estét.

– Nem szükséges – vigyorodott el Rachel, és könnyedén megérintette a karomat. – Itt van.

Mint mindig, most is eltartott egy darabig, mire Tori elért hozzánk. Dús, sötét göndör haja, porcelánbőre és magabiztos megjelenése mindig vonzotta a tekinteteket, ráadásul most egy flitteres, spagettipántos, lenge overallban és egy Suola So Kate Louboutin magas sarkú cipőben vonult, úgy megbabonázva az őt csodálókat, mint lepkét a láng, így még tovább tartott, míg odaért hozzánk.

– Ó, te jó ég! – mondta Rachel, amikor Tori végül megérkezett az asztalunkhoz.

– Egyetértek – csatlakoztam, megkönnyebbülve, hogy végre felbukkant, és elűzte a remegést a gyomromból. – Nem csoda, hogy késtél. Biztosan azóta hessegetted ezeket, mióta eljöttél otthonról. Lenyűgözően nézel ki.

– Nem otthonról jött – mondta Rachel, és jelentőségteljesen megbökött, amikor Tori elfoglalta a velünk szemben lévő üres széket, és keresztbe tette hosszú lábát. – Ez a szerelés volt rajta tegnap este is.

Tori volt annyira jól nevelt, hogy elpiruljon, amikor egy felháborodottnak tűnő pillantást vetettem rá. Csak annak tűnőt, mert igazából már semmi sem lepett meg, amit Tori tett.

– Ó, te jó ég – tettem hozzá, amikor Rachel megmutatta a fotókat, amiket Tori posztolt a netre, amikor előző este nekivágott az éjszakának.

– Ez nem az, aminek látszik – volt Tori nyitómondata már nem először, amióta barátok lettünk.

– Nem? – nevetett Rachel, és felvonta a szemöldökét.

– Nem – mondta Tori, ám a szokásos csillogása és ragyogása a káprázatos öltözék ellenére is kicsit fakónak tűnt. – De most már itt vagyok, szóval…

Visszatekintve, valószínűleg észre kellett volna vennem, hogy valami nem stimmel, de abban a pillanatban túlságosan szédülten izgatott voltam a közelgő kalandunk miatt, hogy egy újabb koktélon kívül bármi mást is elcsípjek.

– Szóval – kezdte Rachel tanárnős hangján. – Térjünk a tárgyra, rendben? Először is, tisztázzuk egyszer és mindenkorra, ki alszik majd Heather szobájában.

– Én, én, én! – kuncogtam, Rachel pedig a szemét forgatta.

Miután három darabra tépte a szívószálat, két rövidre és egy hosszabbra, odaintett egy borostás képű, rózsaszín tollas ruhában éppen egy tálca rikító színű italt egyensúlyozó pincért, hogy segítsen.

– Csak gyorsan – mondta, miután letette a tálcát és megfogta a szívószálakat, és Rachel röviden és tömören elmagyarázta, miről is van szó. – És sok szerencsét! – tette hozzá, és sorba állította szálakat a kezében, hogy mind egyforma hosszúnak tűnjön.

Visszatartottam a lélegzetem, amikor Tori került sorra először. Nem reagált, amikor megmutatta, mekkorát húzott, de a szívem nagyot dobbant. A többiekkel ellentétben én nem csak azért akartam a szobát, mert az volt a legszebb. Azért akartam, mert Heather abban döntött a jövőjéről, és nekem is pontosan ez volt a célom. Ez lett volna a menedékem és a biztonságot adó helyem, ahol felfedezhetem az életemet megváltoztató lehetőségeket.

– Te következel, Em – mondta Rachel nagylelkűen.

– Biztos?

– Gyerünk már, lányok! – szólt ránk a pincér. – Ki kell vinnem ezeket az italokat.

Nagyot nyeltem, majd kihúztam az egyik szívószáldarabot. Hosszabb volt, mint Torié, de nem akartam előre inni a medve bőrére. Rachel felmutatta a harmadikat, és kiderült, hogy győztem. Megszereztem a szobát!

– Nem hiszem el – mondtam lélegzet-visszafojtva, miközben megpusziltam a kicsit sem lelkes Tori arcát, a szívószálamat lobogtatva az orra előtt, a pincér pedig végre továbbállhatott. – Nem hiszem el!

Reméltem, hogy minden más is ilyen szépen a helyére kerül.

– Én rohadtul elhiszem – mondta Rachel, de nem haragosan. – Úgy néz ki, osztozunk a kétágyas szobán, Tori.

– Valójában – nyögte félbetörve a szívószálat, majd az asztalra dobta, és megköszörülte a torkát. – Nem fogunk.

Porcelánbőre elsápadt a személyesen neki kikevert alapozó alatt. Rachel és én összenéztünk.

– Hogy érted ezt? – kérdeztem, miközben a szívószálamat a zsebembe csúsztattam emlékül.

– Nagyon sajnálom – szipogta Tori, és hirtelen könnybe lábadt a szeme –, de én nem megyek.

A szám kinyílt, majd becsukódott, de nem jött ki hang a torkomon.

– Hogy érted ezt, Tori? – kérdezte döbbenten Rachel. – Nem értem.

– El kell jönnöd – mondtam, és megpróbáltam felvidítani. – Mi vagyunk a három testőr, emlékszel?

Tori megrázta a fejét.

– Nem megyek – mondta újra, és a vastagon kifestett pilláit egyikünkről a másikra rebegtette. Teljesen össze volt törve. – Mert nem tudok.

– Hogy érted, hogy nem tudsz? – kérdeztem levegő után kapkodva, ahogy a szavai mögött rejlő elhatározás lassan eljutott a tudatomig, és a vágy, hogy tovább táncoljak, egyszeriben elhagyott.

Már korábban is elgondolkoztam azon, hogy vajon Tori is tényleg akkora rajongó-e, mint Rachel és én, de egy percig sem gondoltam volna, hogy lemondaná élete nyarát. Nem, hogy már olyan régóta terveztük, és különösen úgy nem, hogy tudta, mennyit jelent nekünk. Lehet, hogy szinte már nevetséges mértékben el volt kényeztetve az apjának köszönhetően, ahogy Rose is kezdte a könyvben, de nem volt rosszindulatú.

– Nem tehetem – mondta, és hirtelen megborzongott. – Mert apa elzárta a pénzcsapot.

Négy gyerek közül a legfiatalabbként és egyetlen lányként Tori apja mindig mindent megadott neki, amit csak akart. Rachellel úgy gondoltuk, hogy a maga félresikerült módján ezzel próbálja kompenzálni, hogy Tori még totyogós korában elveszítette az anyját, de ezt nyilván sosem mondtuk Torinak.

– De azért kifizeted a részed? – bökte ki Rachel. – Kifizeted a ház bérleti díjának harmadát, ugye? Elnézést – kért aztán azonnal bocsánatot. – Nem így akartam mondani…

Kétségbeesettnek tűnt, nem véletlenül. Tori része nélkül egyikük sem utazhat el.

– Annyira sajnálom – zokogott Tori, és letörölt egy könnycseppet. – Nem tehetem. Apa megjelent a lakásomban, miután feltettem azokat a képeket tegnap este, és azt mondta, hogy abba kell hagynom a költekezést. Az összes kártyámat szétvágta, és felfüggesztette a támogatásomat – nyöszörgött tovább, miközben tovább potyogott a könnye. – És mintha ez még nem lenne elég, nem volt hajlandó megújítani a lakásom bérleti szerződését, és hazaköltöztetett. Azt mondta, hogy hosszú távon így lesz a legjobb, és anyu is ezt akarta volna.

Lehet, hogy így van, de az időzítése borzalmas volt, és ez kemény lecke volt Tori számára, mivel korábban olyan elnéző volt vele. Inkább sokkoló húzás volt.

– Nos – mondta Rachel, és igyekezett nyugodtnak tűnni –, talán így lesz, de vannak kötelezettségeid, Tori, és az apád megértő ember. Biztos vagyok benne, hogy ha elmagyaráznád…

– Már megpróbáltam – vágott közbe Tori. – Ezért késtem ennyit. Nemet mondott. Azt mondta, hogy ha kettőtökre hárul a meggondolatlanságom következményeinek terhe, akkor talán felfogom az életvitelem és a viselkedésem hatásait. És hogy még ha valahogy összeszednénk is a pénzt, hogy kifizessük a részemet, akkor sem akarja, hogy elmenjek.

– De felnőtt nő vagy – mutatott rá Rachel. – Ezt nem teheti. Ezt együtt kellene csinálnunk. Nekünk együtt kell csinálnunk.

Tori megvonta a vállát, és úgy tűnt, beletörődött a helyzetbe, sokkal inkább, mint én tettem volna az ő helyében, de hát az életünk semmiben sem hasonlított.

– Nos, mi van a megtakarításokkal? – próbálkoztam, a remény utolsó szikrájába kapaszkodva, noha tudtam, hogy nyomban kioltják. – Nem tudnád esetleg a saját részed maradékát kifizetni abból, amit félretettél, és ezzel bizonyíthatnád apádnak, hogy tényleg megérdemled, hogy eljöhess?

Rachel egy pillantást vetett rám.

– Tudod, hogy soha életemben egy fillért sem tettem félre – mondta nyöszörögve Tori.

– Hát persze hogy nem – sóhajtottam.

Miért is tette volna, amikor az Apa Bank mindent finanszírozott, amit valaha is akart, méghozzá egy pillanat alatt? Ez a zűrzavar valójában egyáltalán nem Tori hibája volt. Ha az apja nem járt volna a kedvében egész életében, akkor most nem kellett volna ilyen kemény módszerhez folyamodnia.

– Annyira sajnálom – mondta Tori teljesen összetörve. – Próbáltam érvelni, de azt mondta, akkor hallgat meg, ha eldöntöttem, mit kezdek az életemmel. De hogyan jöhetnék rá, ha nincs pénzem arra, hogy bármibe is belevágjak?

Ez volt a probléma része. Tori volt a Tücsök egy rendkívül csinos csomagolásban. Fél életét azzal töltötte, hogy egyik dolgot csinálta a másik után, nem gondolva a költségekre, amikor ejtette azt, amivel épp foglalkozott a legújabb őrületért, vagy abbahagyott egy hobbit, mert nem volt türelme elsajátítani. Soha sem volt az erőssége, hogy bármiben is kitartson. Otthagyta az egyetemet, amint keményen el kellett kezdenie tanulni, és azóta sem tartott ki három hétnél tovább semmi mellett.

Ironikus volt, hogy pont a lakeside-i ház lett volna az a hely, ahol sikeresen elgondolkodhatott volna néhány dolgon, de végül nem lesz rá lehetősége, hogy odamenjen.

– Tessék – szipogta, majd kinyitotta Tom Ford retiküljét, és a tartalmát az asztalra borította. – Ez minden, amim van. Remélem, legalább a vonatjegyetekre elég lesz, most, hogy nem tudlak autóval elvinni.

– Vonatjegy? – Rachel a homlokát ráncolta, miközben Tori kisimította azt a néhány gyűrött bankjegyet. – Megértem, hogy nem tudsz minket elvinni autóval, Tori, de nem kérhetnénk kölcsön a kocsidat?

Tori megrázta a fejét.

– Csak nem kobozta el a Range Roveredet is?! – kapkodtam a levegőt. – Kölcsönkérhettük volna!

– Az egyik garázsban van elzárva – jajgatott Tori. – Apa azt mondta, hogy nem adhatom kölcsön, és mostantól mindenhova busszal vagy vonattal kell mennem.

A gondolat, hogy Tori tömegközlekedik, valóban nagyon kijózanító volt.

– Nos, ez van – mondta Rachel –, de ha valahogy mégis szerzünk pénzt a nyaraló rád eső részére, akkor sem mehetünk Lake Districtbe vonattal, mert az nem visz minket olyan messzire, mint amennyire szükségünk lenne, és egy taxi az állomástól egy vagyonba kerülne, aztán pedig teljesen el lennénk zárva a külvilágtól.

– És különben is, nem vihetem a varrógépemet vonaton – tettem hozzá. – Szükségünk van egy kocsira.

– A varrógéped? – kérdezte Tori homlokráncolva, egy pillanatra megfeledkezve a saját bajáról. – Miért viszed magaddal a nyaralásra?

– Mert van néhány megbízásom, amit be kell fejeznem – mondtam, próbálva visszafogni a büszkeséget a hangomban. – Be kell fejeznem, és el kell küldenem őket, amíg távol vagyunk.

– Azt hittem, ez a patchwork csak hobbi – mondta Tori meglepetten.

– Egyre jövedelmezőbb – válaszolta Rachel, és rám villantott egy mosolyt a kellemetlen hírek ellenére. – Különösen most, hogy Em már nem csak emlékképeket készít.

– Tényleg?

– Igen – mondta Rachel ingerülten, mert korábban órákig beszélgettünk erről. – Hozzáadja a patchworkblokkokat az általa tervezett és készített szoknyákhoz és ruhákhoz, emlékszel?

– Hát persze. – Tori nem túl meggyőzően bólintott.

– Hirtelen olyan lelkesnek tűnsz – mondtam Rachelnek. Az elragadtatása elterelte a gondolataimat a katasztrófáról, amit Tori épp az imént robbantott ránk. – Úgy emlékeztem, azt mondtad, hogy a patchwork nagymamáknak való.

– Az, amit elkezdtél csinálni, tényleg az volt – vallotta be. – Az a sok méricskélés és precíz illesztgetés. Olyan merev volt, mint a grafikonok és táblázatok, amiket az irodában készítesz. Egyáltalán nem kell hozzá kreativitás.

– A táblázatok, amiket készítettem, múlt időben – javítottam ki, figyelmen kívül hagyva az általam rajongásig szeretett hagyományos kézműveskedés elleni kirohanását. – És a blokkoknak még mindig precízen kell illeszkedniük.

– De most már sokkal jobbak – dicsért Rachel. – A különleges jelentéssel bíró anyagokat felhasználó, bekeretezett képeid pedig természetesek és rendkívül ötletesek.

– Szóval, áldásod adod rá? – nevetve felvontam a szemöldökömet, és örültem az elismerésnek, amikor is éljenzés tört ki, mert megérkezett egy legénybúcsús csapat, és érezhetővé vált a jelenlétük.

Nem volt szükségem Rachel megerősítésére, de jó érzés volt, hogy megtette, pedig tudtam, hogy mennyire fontosnak tartja a rendszeres fizetés adta biztonságot. A tervezéseimhez való hozzáállása nagy segítség lesz, amikor majd elmondom neki, azt fontolgatom, hogy ez legyen az egyetlen bevételi forrásom.

A titkos tervem a nyaralóban töltött időre az volt, hogy végre eldöntsem, elindítom-e a saját vállalkozásomat, vagy elfogadom az állást, amit a hét elején ajánlottak fel nekem adatelemzőként a korábbinál sokkal kevésbé vonzó cégnél.

Tudtam, hogy a szüleim a biztos megoldás mellett döntenének, és egészen a közelmúltig én is így voltam vele, de ez az irányváltás a patchworkben valami változást indított meg bennem. Nem mintha ez számítana, jutott hirtelen eszembe, ha a nyaralás végül nem jön össze, és megtagadják tőlem a tökéletes lehetőséget ennek az egésznek az átgondolására.

– Abszolút – mondta aztán Rachel, és megszorította a karomat, miközben a DJ feljebb tekerte a hangerőt. – Ez nagyszerű kis hobbi.

A szavai eléggé kifogták a szelet a vitorlámból, de gyorsan összeszedtem magam.

– Az igazat megvallva – próbáltam túlkiabálni a zajt, mielőtt visszafordultam Torihoz –, arról álmodoztam, hogy befejezem a jelenlegi megbízásokat a lakeside-i házban, szóval dolgozzunk azon, hogyan fogjuk ezt megvalósítani. Rendben? Hogyan győzhetnénk meg apádat, hogy te is eljöhess?

Pontosan abban a pillanatban egy káprázatos szakállas transzvesztita lépett a színpadra, és egy fuksziaszínű tollboát tekert a zavarban lévő vőlegény nyakába a legénybúcsú résztvevőinek legnagyobb örömére, Tori pedig megragadta a karomat.

– Bassza meg! – motyogta az orra alatt, én pedig követtem a tekintetét.

– Rachel! – mondtam ingerülten. – Ő mit keres itt?

A tömegen keresztül utat törve magának, Rachel barátja, Jeremy igyekezett felénk. Úgy nézett ki, mint egy partra vetett hal.

– Mondtad neki, hogy ide jövünk? – kérdeztem gondterhelten.

Egy korábbi alkalommal, amikor indokoltan csatlakozott hozzánk egy esti bulizásra, majdnem leütött egy szerencsétlen fickót, aki megkérdezte Racheltől, hol van a mosdó, és azóta Jeremy ilyen-olyan ürüggyel rendszeresen pofátlanul felbukkant a péntek estéinken.

– Nem – erősködött Rachel, és idegesnek tűnt. – Azt mondtam, hogy talán kipróbáljuk azt az új bisztrót, mert van egy-két elintéznivalónk, de sosem említettem ezt a helyet.

– Nos, bármilyen ürügyet hoz is fel a felbukkanására – mondtam nyersen –, elképzelhető, hogy ne előtte beszéljük meg a nyaralási fiaskót? – Őszintén reméltem, hogy ez csak pillanatnyi megtorpanás volt a terveinkben. – Csak kárörvendene rajta.

Rachel nem ellenkezett.

– Szóval, mi lesz ma este? – fintorgott Tori, és felelevenített néhányat Jeremy korábbi ürügyei közül, amikor meghívás nélkül jelent meg. – Tegyétek meg a téteket, emberek. Vajon az elveszett pénztárca és nincs elég pénze, hogy hazajusson kombó lesz?

– Vagy a lakáskulcs elvesztése? – szálltam be én is.

– Vagy egy duplán lefoglalt vacsora a szüleivel? – fejezte be Tori, majd halkan hozzátette: – akikkel Rachel még közel sem áll készen találkozni.

– Szia! – mondta, és lehajolt, hogy egy csókot nyomjon Rachel arcára, amikor végre odaért hozzánk.

– Szia! – köszöntünk unottan Torival.

– Esőre áll – mondta, és meglengetett egy összecsukható ernyőt. – Ezt pedig otthon hagytad.

– Szánalmas – tátogta nekem Tori, a saját bánatát pillanatnyilag elfeledve.

– Kösz – mondta Rachel, elvette tőle, és betuszkolta az esernyőt az asztal alá.

Normális körülmények között, ha nem lettem volna még mindig pánikban, hogy hogyan teremtjük elő Tori részét a házhoz, hogyan győzzük meg az apját, hogy elengedje velünk, és persze honnan lesz új szállítási eszközünk, akkor talán kísértésbe estem volna, hogy megjegyzést tegyek Jeremy gyenge kifogására azt illetően, miért bukkant fel. De csak a kísértésig jutottam. Úgy tűnt, Rachelnek totális vakfoltja Jeremy, szóval hosszú távon nem igazán lett volna értelme.

– Először a bisztróba mentem – mondta, amikor egyikünk sem szólalt meg. – Mintha azt mondtad volna, hogy ma este ott találkoztok, Rachel.

– Így is volt – felelte Rachel. – De meggondoltuk magunkat.

– Akkor hogy jutott eszedbe ide jönni? – Nem tudtam megállni, hogy meg ne kérdezzem. – Ez kicsit sem hasonlít a bisztróhoz.

Mivel tudta, hogy a nyaralásunk részleteit kell átbeszélnünk, ezért több értelme lett volna, ha csendesebb helyeken keresgél. A Flamingó volt messze a leghangosabb bár a városban.

– Valószínűleg van egy nyomkövető applikáció Rachel telefonján – viccelődött Tori.

Torira pillantottam, majd Jeremyre, aki még a bár neonfényei alatt is láthatóan lángvörösre gyúlt.

– Azt hiszem, igazad lehet – motyogtam Torinak.

Ez újabb vörös zászló volt, de tudtam, hogy nem jutok semmire azzal, ha Rachel előtt lengetem. Valamilyen okból, meg volt győződve arról, hogy Jeremy viselkedése arra bizonyíték, hogy törődik vele, nem pedig arra, hogy a veszélyesség határát súrolja, és most az utolsó, ami hiányzott volna, hogy összevesszünk Jeremy miatt.

– Megőrül értem – mondta, amikor indokolta a korábbi kirohanását.

Az őrült volt itt az aláhúzandó szó. Ahogy elnéztem az össze nem illő párt, elszántnak éreztem magam, hogy Rachelt messzire vigyem tőle a Lake Districtbe a nyárra, és még mindig magunkkal akartam vinni Torit is.

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Sacramento – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License