Anyunak és Apunak

Köszönöm, hogy gyerekkorom
tündérmesékkel volt teli,
és remélhettem, hogy egy nap
én is megírom a sajátomat.

A csillagok

Ariete (A-ri-ett) – Perses patrónuscsillaga.

A Csillagok Királya. A düh, háború és vérontás istene.

Más néven a Zsarnok.

Torra (To-ra) – Aphrodea patrónuscsillaga.

A bujaság és a földi gyönyörök istennője.

Más néven a Csábító.

Gem és Eli (Dzsem és Í-láj) – Castor patrónuscsillagai.

A gyűlölet és az ármány istennője; a talányok, a fortély
és a tudás istene.

Más néven a Szélhámos és a Csalfa Szavú.

Cancia (Ken-szi-a) – Altalune patrónuscsillaga.

A fájdalom, a bűnbánat, a folyók és tavak istennője.

Más néven a Síró Istennő.

Leyon (Le-jon) – Helios patrónuscsillaga.

A büszkeség, a művészetek, a prófécia és a Fény istene.

Más néven a Fény Nagytiszteletű Ura.

Verra (Ve-ra) – Verde patrónuscsillaga.

A föld és a romlás istennője.

Más néven a Szűz.

Lias (Lá-jesz) – Concordia patrónuscsillaga.

A szerelem, az igazság és a hazugság istene.

Más néven a Szépséges Hazug.

Scorpius (Szkor-pi-usz) – Neptuna patrónuscsillaga.

Az irigység, az óceán és a mérgek istene.

Más néven az Irgalmatlan.

Sagitton (Sza-dzsi-ton) – Kaos patrónuscsillaga.

A bor, az őrület és a révület istene.

Más néven a Tivornyázó.

Capri (Kep-rí) – A Bűnösök Sivatagának patrónuscsillaga.

A kapzsiság, a pénz és a siker istene.

Más néven a Kalmár.

Aquaria (Ak-ve-ri-a) – Sveta patrónuscsillaga.

A balszerencse, a levegő és a jég istennője.

Más néven az Áldatlan Hölgy.

Piscea (Páj-szi-a) – Asteria patrónuscsillaga.

A sors, a rettegés és a Sötétség istennője.

Más néven a Szunnyadó Istennő.

ELSŐ RÉSZ

Prológus

Hiába szorította rá a kezét, vér csöpögött Enzo oldalából. Megállás nélkül, keservesen vánszorgott, újból és újból háta mögé pillantva az Álomföldek kegyetlen, elátkozott síkján. Környezete ádáz iramban változott: egyik pillanatban csontfehér, halott fák vették körül, melyek ágai a ruháját tépázták, aztán egy, A Bűnösök Sivatagánál is kopárabb és könyörtelenebb helyen találta magát, ahol feje felett saját napja lángolt, vörösen izzón.

Szomjúság gyötörte.

Éhezett.

Mégsem volt semmi, ami csillapíthatta volna az étvágyát.

És nem pihenhetett.

Ahogy botorkált tovább, a táj ismét megváltozott: a nap fénye kihunyt, szelíd árnyékok és dús növényzet ölelték körül.

Felégett arcát a hűvös, harmatcseppes fűbe nyomta, amitől torkából reszelős, megkönnyebbült sóhaj tört elő.

– Muszáj lennie innen kiútnak – zihálta. – Kell hogy legyen rá valami mód, hogy visszajussak.

– A kérdés csak az, milyen árat vagy hajlandó fizetni érte.

Mozdulatlanná dermedt, keze tehetetlenül ökölbe szorult a teste mellett – Elarát leszámítva mindenki más varázsa hasznavehetetlen volt az Álomföldeken. Lassan felemelte a fejét. Ferde sírkövek sorai tárultak elé, akár egy ásító száj csorba fogazata. Valamivel távolabb egy obszidiánból emelt templom ragyogott. Közvetlenül előtte pedig egy alak állt, fekete köpenybe burkolózva, kinek hangja rettenetes hörgés volt, akár a haldokló utolsó lélegzete.

– Mi az árad? – kérdezte Enzo rekedtesen.

A Sötétség elmosolyodott.

Első fejezet

Elara kirántotta pengéjét az előtte lévő arcból, és élvezettel vette szemügyre, ahogy a fegyvere darabokra szabdalta azt.

Mögüle halk füttyszó hangzott, és az árnyakból Leo lépett elő, karját összefonva maga előtt.

– Kezdesz kissé vérszomjassá válni, Bellereve.

Elara megfordult, feltartva a szétcincált pergament.

– Most komolyan, te nem sértődnél meg? Ennél sokkal szebb vagyok élőben – mondta, próbálva mosolyt erőltetni arcára annak ellenére, hogy dühe mostanra egy vonagló bestiává nőtt benne, amelyet éjt nappallá téve táplált.

Leo felhorkant, és elvette tőle a pergament, hogy hangosan felolvassa, ami rajta áll:

– ELFOGNI ÉLVE VAGY HOLTAN. ELARA BELLEREVE, ASTERIA HERCEGNŐJE.

– Királynője – javította ki Elara, majd visszadugta pengéjét a hüvelyébe, és elindult az eső áztatta, macskaköves utcán.

– KÖRÖZÖTT BŰNÖZŐ. CSILLAGKÁROMLÁS ELKÖVETŐJE. DIVINATAS ÁLTALI ÍTÉLET MEGTAGADÓJA. CSILLAGGYILKOS.

– Ez a rész legalább igaz – morogta Elara, miközben tekintete a mellettük elhaladók arcát pásztázta, mindvégig egyetlen személy után kutatva. Megpillantotta magát egy kirakat üvegében: bőre sápadt volt, szemei karikásak, fekete ruhájának csipkéje tócsaként gyűlt össze lábánál, mintha csak temetéshez öltözött volna. Megragadta köpenye csuklyáját, és még jobban az arcába húzta.

– Veszélyes és szentségtelen erő birtoklója, Lady Gem halálának okozója – folytatta Leo, tartva Elara tempóját. Ő ugyanolyan jóképű volt, mint mindig, csak most a castori divat szerint hosszú kabátot, fodros szegélyű inget és bricseszt viselt. Egyszóval ennél távolabb már nem is állhatott volna a heliosi tábornoktól, akinek az oldalán Elara elhagyta a Fény királyságát. – Elővigyázatosan közelítsék meg, és ha bárki tudomást szerez a hollétéről, azonnal értesítse a legközelebbi városőrt. Tízezer midán üti kézre kerítőjének a markát, történjen akár élve, akár holtan. A CSILLAGOK PARANCSÁRA!

Hogy kifejezze undorát, Elara fújtatott egyet, kitépte Leo kezéből a hirdetményt, összegyűrte, és egy pocsolyába hajította.

– Igazán szorulhatott volna beléjük annyi méltányosság, hogy legalább húszezret ajánljanak értem – mondta, miközben megálltak egy jellegtelen, palaszürke ajtó előtt.

– Talán ez az oka, hogy Eli nem válaszolt a hívásodra.

– Talán – motyogta Elara, és nekidőlt a falnak, hogy megkísérelje csillapítani a hirtelen belé hasító fájdalmat.

Napokkal ezelőtt próbálta szólítani a Csillagot, amikor minden más lehetőséget kimerítettek. Celestia minden szegletéből érkeztek gyógyítók, hivatásuk legkiválóbbjai: Verde botanikus gyógyítóitól egészen Altalune vigaszdalnokaiig, ám Elara hiába könyörgött, hiába fenyegette őket, lélektársa egyre csak mozdulatlanul feküdt ágyán.

Amikor az utolsó gyógyító is részvétét nyilvánította sajnálkozó fejcsóválás közepette, Elara kiviharzott a palotából. Egészen Isráig meg sem állt, ahol még azelőtt elorozta a látnok Stella pakliját, hogy az akár csak tiltakozhatott volna.

Vérét ontotta Eli kártyájára, a nyitott állkapcsú, szürke szemű kígyó képére, és csak várt, miközben a heliosi ég vöröse vele együtt vérzett a lapra. Biztos volt benne, hogy megjelenik – elvégre korábban is segédkezett neki, és minden bizonnyal ő az egyetlen személy, aki rendelkezik a tudással, hogyan ébreszthetik fel Enzót. Egész éjszaka várakozott az istenséghez fohászkodva, de az nem jelent meg előtte.

Így hát egészen Castorig jött, hogy maga vadássza le a Csillagot. Bár ami azt illeti, a jelek szerint a Csillagok is vadásznak őrá.

Egy lámpagyújtó közeledett feléjük, hosszú botját a magasba tartva, hogy meggyújtsa az utca üveglámpásainak gyertyáit.

Amikor Elara dühében feketére változtatta az eget, árnyékokkal beborítva, maga sem gondolta, hogy az áthatolhatatlan sötétség ilyen soká kitart majd. Nem használta varázsát tudatosan, mégsem hasadt hajnal egyetlenegyszer sem azóta, hogy éjszakába száműzte a világot.

Becsületükre szóljon, Castor polgárai hamar alkalmazkodtak a fény hiányához.

Távolabb az utcán több lámpagyújtót is látott, akik égő botjukat a tintaszín ég felé nyújtották.

Továbbá úgy tűnt, hogy a polgárok élelemben és melegben sem szenvedtek hiányt: az éttermek és a kocsmák csak úgy hemzsegtek az emberektől, hála Verde és Helios kereskedőinek, akik biztosan degeszre keresték magukat az Elara tettei nyomán kialakult helyzetnek köszönhetően.

Nem mintha Elara egyet is megbánt volna közülük. Elvégre ígéretet tett Enzónak, hogy sötétségbe taszítja a világot, ha bárki elszakítja tőle.

És megesküdött rá, hogy Celestia addig nem látja újra a nap sugarát, amíg az nem Enzo fénye lesz.

– Igyekezz már, Merissa! – morogta Leo.

Ekkor, mintegy végszóra, az ajtó kitárult.

– A türelem erény – vetette oda Merissa fél vállról, majd elrejtette mézszín fürtjeit köpenye csuklyája alá. Széles mosolyt villantott Elarára, jádezöld szeme csak úgy csillogott. Válaszul Elara is mosolyt erőltetett az arcára. De az igazat megvallva nem igazán volt képes elkülöníteni egymástól az előtte álló lányt és a félistent, aki pengéjét a hátába mártotta.

A rozoga fogadó volt a szálláshelyük, amelynek az ajtaján Merissa kilépett. Itt töltötték el előző, igencsak kellemetlen éjszakájukat: ahogy közös ágyukban feküdtek, Merissa minduntalan bájcsevegni próbált, dacára annak, hogy Elara alig volt hajlandó néhány szót szólni barátnőjéhez.

Elara fájdalmasan nyújtóztatta a nyakát: az istenekre, milyen pocsékul aludt! Ezt aligha lehet pihenésnek nevezni.

– Már így is késésben vagyunk – mondta, miközben elindult. Leo átnyújtott neki egy barackot, amit elfogadott, és valamelyest megenyhült. – Kösz.

– Pocsék az íze – jegyezte meg Leo teli szájjal, arcán fanyar kifejezéssel. – Nem is hasonlítható édesanyám barackjaihoz.

– Apropó, van bármi hír a palotából? – kérdezte Elara lágyan. Amíg ő elment a térképészhez, hogy a lehető leghamarabb ráleljenek Eli templomára, addig Leo ellátogatott a Holló Oszlopához.

A tábornok bólintott.

– Isra üdvözletét küldi. Összességében semmi sem változott a távozásunk óta. Az embereim éjt nappallá téve őrzik Enzót, Isra pedig a távollétedben segédkezik a tanácsnak. Elmondása szerint csodával határos, hogy máris mekkora előrelépést értek el az asteriai tanáccsal.

Elara bólintott, de a mellkasára nehezedő nyomás csak nem akart szűnni. A királyságaikra gondolt, és a fejetlenségre, ami uralkodóik távollétében sújtotta őket. Senkiben sem bízott, kizárólag a hozzá legközelebb állókban, hisz tudta már jól, milyenek a tanácsok – a történelemkönyvekben túlságosan is gyakran olvashatott puccsokról. Pusztán abban reménykedett, hogy amikor visszatér Asteriába, egy, még valamelyest működő tanács fogadja, és egy olyan állapotban lévő királyság, amin uralkodhat.

– Arra! – szegte fel fejét, állával az előttük nyíló, szűk sikátor felé bökve, és elhessentette aggályos gondolatait. Jelenleg csakis Enzo számít.

Leo mondani akart valamit, de hirtelen csengőszó hasított a levegőbe.

– Halljátok, halljátok! – harsogta a kikiáltó, fel-alá lóbálva csengettyűjét. – Gyilkosság a Remus utcán! A holttestnek nyoma veszett az éjszaka sötétjében!

– Nem ártana óvatosnak lennünk – mondta Leo halkan, miután a férfi elkerülte őket. – Ki tudja, hány kémet állomásoztatnak a Csillagok az utcákon.

– Talán nem ártana ezt megkérdezned az egyikük lányától, hátha tudja a választ – bukott ki Elarából, és képtelen volt tompítani a hangjából kicsendülő élességet.

Merissa arcán sértettséghez hasonló kifejezés villant, de a királynőnek nem volt ideje foglalkozni vele. Torra, Eli, Merissa. Akármennyire is a társainak mutatták magukat, mind tisztában voltak vele, hogy milyen sors vár rá, mégsem voltak hajlandók elárulni neki. És ennek Elara kell hogy megfizesse az árát. Mint mindig.

– Az óta a bizonyos éjszaka óta a trónteremben egyetlen alkalommal sem beszéltem anyámmal – közölte Merissa kissé hűvösen.

Elara figyelmen kívül hagyta a szavait, és megmozgatta lapockáit, mintha még mindig érezné köztük a hátába döfött pengét. Ahogy haladtak, megfigyelte a könyvesboltok cégéreit: Janus és Fiai, Hermes Könyvkereskedés, Tinta és Írnok – mindegyik semmitmondó név volt számára.

Végül aztán a szűk utcák összevisszaságából egy óriási vásártérre lyukadtak ki, melynek közepén templom tornyosult. Palakő és füstkvarc alkotta az oszlopokkal ellátott építményt, mindegyik pillérére egy-egy hatalmas kőkígyó tekeredett. A bejáratot lobogó fáklyák szegélyezték, már majdhogynem hívogatóvá varázsolva a templomot.

Bár ez idáig Elara visszafojtotta a dühét, hogy ura maradjon a figyelmének, most ismét haragra lobbant, ahogy a templomra tekintett, melyet olyan istenek számára emeltek, akik semmit sem tettek azért, hogy segítsenek rajta. Hogy segítsenek Enzón.

Átvágott a nyüzsgő tömegen, a néhány, sebtében felállított piaci bódé között. Érezte, hogy Leo és Merissa követik, de nem lassított, csak még jobban arcába húzta csuklyáját, és utat tört magának, egyenesen a templomlépcsőhöz. Nagy megelégedéssel látta, hogy néhány hívő sírva térdepel a fehér kígyó előtt. Helyes. Remélte, hogy Gem halála maradandó nyomot hagy a világon, melyet így legalább az egyik haszontalan istenségétől megszabadított. Nem mormolt imát, és nem mutatta tisztelet jelét sem, csak belépett a templomba.

Második fejezet

A templomot a tömjén lágy illata és az imádság halk suttogásai töltötték be. Néhány hívő füstkvarc térdeplőre ereszkedve imádkozott, közben egyenesen Eli szobrára emelve a tekintetét. Mások áldozati ajándékokat hagytak egy üresen álló talapzat mellett – Elara úgy sejtette, ez biztosan Gemé lehetett.

Vizslatóan végigtekintett a térdeplő hívőkön, míg végül észrevette a papot, aki épp a gyertyákkal foglalatoskodott.

Egyetlen csuklómozdulatot követően egy alig kiforrott gondolattal felvértezve Elara a templom árnyékai közé olvadt. Lepelként maga köré csavarta őket, úgy vonult végig a folyosón – az árnyak, úgy tűnt, egészen azóta készségesen meghajlanak akarata előtt, hogy megszabadult béklyóitól, és elfogadta lényének sötét oldalát. Tekintete egy pillanatra elhomályosult, így erősen összeszorította a szemét. Furcsa. Ugyanez történt a minap is, amikor a varázsáért nyúlt. Azon tűnődött, hogy ez vajon nemrég felébredt hatalmának a velejárója lehet-e. Elhatározta, hogy alaposabban is körüljárja a dolgot, amint túljutott minden, jelenleg jóval sürgetőbb gondján.

Lidércként bukkant fel a pap előtt, mire a férfi torkából egy alig hallható kiáltást tört fel. Elara habozás nélkül illúziót szőtt maguk köré, elrejtve kettejüket a gyülekezet elől.

– Hol van Eli? – szegezte a kérdést a papnak, megragadva a csuhájánál. Sunyi, alamuszi képű, sápadt bőrű férfi volt, szeme pedig a castoriakra jellemzően kék színű.

– Te! – kiáltott fel a pap rémülten, amint megpillantotta Elara arcát csuklyája alatt. – Te vagy az! Csillaggyilkos! Csillag…

Elara felszisszent, és tőrét, melyet időközben a kezébe vett, a pap torkának nyomta.

– Még egy szó, és megmutatom neked, hogy kevésbé válogatom meg a célpontjaimat, mint hinnéd. – A pap erre nagyot nyelt, lélegzete szaporává vált. – Még egyszer felteszem a kérdést: Hol van az istened?

Elara hallotta a háta mögött Leo és Merissa közeledő lépteit, így a láthatatlanság hálóját szélesebbre szőtte és rájuk vetette, csapdába ejtve őket is illúziójának leple alatt.

A pap tekintete egy pillanatra Elara mögé rebbent.

– Azt hiszed, hagyom, hogy megöld őt, ahogy azt Lady Gemmel is tetted, Csillaggyilkos? – sziszegte. – Sosem mondom el neked.

– Nana… – ingatta az ujját Leo. – Ezzel elkéstél.

Azzal késével bal kéz felé bökött, oda, ahová az imént a pap árulkodó tekintete villant. Egy szökőkút állt ott, amelynek a köve alaposabban megfigyelve elütött a templom többi részétől.

– Ő nem…

– A hívői közé tartoztál? – vágott közbe Elara. – Szemet hunytál Gem tettei felett, akár saját népe, akár mások ellen követte el azokat?

A pap arca elkomorult, Elara pengét markoló keze pedig remegni kezdett. A benne élő, ezüstszín és kiéhezett bestia fel és alá járt, megneszelve a prédát.

– Van fogalmad róla, mit tett velem, Asteria elveszettnek hitt hercegnőjével? – Elara egyes éjszakákon azóta is sikoltozva ébredt, és úgy érezte, hogy darabokra hasad az elméje. A pap megpróbált választ adni, de ő még nem fejezte be a mondandóját: – Egy ilyen lényhez imádkoztál? Ilyet oltalmaztál?

Elara állkapcsa megfeszült, gyomra mélyén düh lángja gyúlt – talán kedvesének tüze volt az, amit a belsejében érzett, és szikraként cikázott végig erein.

– Az istennőm volt! – üvöltötte a pap. – Követtem volna őt akár…

Ebben a pillanatban Elara a tőrét a pap nyakába mélyesztette. A markolatba ágyazott ovális obszidiánban megpillantotta tükörképét, melyet, bár csak egy pillanatra, de saját maga sem ismert fel. Nagyokat pislogott, miközben Leo szitkokat szórt mögötte, dühében Elara ugyanis hagyta, hogy illúziója lehulljon. Elfúló lélegzetek és sikolyok hallatszottak mindenfelől, ahogy a pap holtteste a padlóra rogyott a gyülekezet szeme láttára. Néhányak menekülőre fogták, míg mások közeledtek, arcukon undorral vegyes rémülettel vagy gyűlölettel, valaki pedig az őrség után kiáltott, és ezzel egy időben fegyverzörgés ütötte meg Elara fülét.

Ahogy közeledett az első hívő, Leo már kivont karddal állt, maga mögé tolva Merissát.

– Csillaggyilkos! – harsogta a hívő, remegő ujjal Elarára mutatva. – Ez a Csillaggyilkos! Hívjátok az őröket, a hercegnő…

Hangos morgás szakadt ki Elara torkából. Kinyújtotta maga elé mindkét kezét, tenyereiből fekete árnyak ömlöttek elő. Az emberek fejvesztve menekültek, ahogy az árnyak utánuk eredtek, ám ekkor egy pillanatra ismét elhomályosult körülötte a világ. Összeszorította a fogát, de csak felvillanó foltokként látta az embereket. Egyesek rohantak, mások támadni készültek, kapva az alkalmon, hogy pillanatnyilag elvesztette a látását. Az árnyak pedig csak ömlöttek és ömlöttek, míg végül felöltötték dragunja alakját. Teremtménye kitátotta a száját, és elbődült, Elara pedig, csak hogy még fenyegetőbbnek tűnjön dragunja, egy csipetnyi illúziót is bevetett, mire az utolsó ottmaradtak is menekülőre fogták.

– Az ajtók! – préselte ki összeszorított fogai közt, miközben újra és újra elvesztette látását.

– Elara, a szemed! – kapott levegő után Merissa.

Elara erősen behunyta a szemét, árnydragunja pedig előretört, és bevágta a templom ajtaját. Leo elhúzta a hatalmas reteszt, hátát zihálva az ajtónak vetette.

– A Csillagok szerelmére, Bellereve! Legközelebb figyelmeztethetnél.

– Ha életben hagyom, biztosan ránk hívja az őrséget – felelte Elara.

– Pontosan, ezért kellett volna hagynod, hogy Merissa elbájoljon, még mielőtt bejössz.

– Arra később is lesz alkalmunk. Azt akartam, hogy Eli tudjon róla, hogy ki érkezett hozzá. – Ahogy korábban a pap áruló tekintete, most Elaráé is a szökőkútra villant. – Igyekezzünk, nincs sok időnk – mondta.

Leo végigsimított tenyerével az arcán, és követte Elarát, végig a templom padjai és a zöld, mézillatú viaszgyertyák sora közt, egészen a szökőkútig.

A szökőkút köré egy újabb kígyó tekeredett, azonban ez alkalommal az állat teste is része volt az építménynek, és hatalmasra tátott, méregfogakkal ellátott szájában egy csillagáldott vízzel teli tálat tartott.

Elara végighúzta ujját az egyik méregfogon: erős esőillatot érzett, holott a templom maga teljesen száraz volt.

Megnedvesítette ajkát, és nyomást gyakorolt a fogra. Semmi sem történt.

Mindhárman vizsgálódni kezdtek a szökőkút körül, valamiféle titkos kar vagy csapóajtó után kutatva. Elara biztos volt benne, hogy akármit is keresnek, a pap tekintete pontosan arra irányult. Ráadásul itt érezte is Eli varázsát, a Csillag csalfa bűvöletét.

Megpróbált valamiféle mélyedés után kutatni Sofia – most már – vértől síkos tőrével, de mindhiába. Leo erőnek erejével nekirontott az építménynek, abban a reményben, hogy a feldöntésével talán feltárhatna alatta egy bejáratot, de mindez végül csupán azt eredményezte, hogy minden csillagot elszidott az égen, miközben a vállát dörzsölte.

Merissa édes szavakat duruzsolt, illedelmesen kérve a kígyót, hogy vezesse el őket Elihoz.

Végezetül Elara, miután vészesen fogyott a türelme – és a drága ideje is –, ismét kezébe vette tőrét. Végighasította vele a tenyerét, majd ökölbe szorított kezét a kígyó tátott szája fölé emelte.

– Ha a Stella-paklival működik, talán ezzel is – mondta.

Vére lassan csepegett a kígyó szájába, rózsaszínre ködösítve annak áldott vizét.

Aztán vártak.

Elara már épp Leóhoz fordult, készen arra, hogy elismerje, hogy minden próbálkozásuk hiábavaló, amikor valami megmozdult.

Amikor hátranézett, maga is alig hitte el, de a kígyó szája összezárult.

Aztán a kígyó mozogni kezdett: először a feje, majd az egész teste visszahúzódott, kacskaringózó, vonagló mozgással, mígnem végül csak egy üreg maradt a hűlt helyén. Nem, nem is üreg. Lépcsősor.

Hosszú spirálként nyúlt a mélybe, ameddig csak a szem ellát. Zölden izzott belülről, baljóslatúan köszöntve őket.

Elara megrökönyödve nézett a barátaira. Ismét eső illata árasztotta el érzékeit, melyhez most már dohányillat is társult, ahogy Eli bűvölete végigkúszott a termen.

Hatalmas zörgés támadt a templomajtó irányából.

– Itt az őrség! Kinyitni! Tudjuk, hogy odabent vagy, Csillaggyilkos!

Leo előretessékelte Elarát és Merissát, majd nyomukban ő is elindult lefelé a lépcsősoron. Amikor Elara egy pillanatra felnézett, még épp látta, ahogy a kígyó visszakúszik, ismét elfoglalva korábbi helyét, csapdába ejtve őket Eli búvóhelyén.

Harmadik fejezet

Elara számára úgy tűnt, mintha egy örökkévalóságig tartott volna, mire elértek a lépcső aljára, a pislákoló zöld lángok és a fáklyák a falon pedig csak fokozták idegességét, amin a végre-valahára eléjük táruló, sivár, fekete ajtó sem segített.

Mély levegőt vett, és erélyesen megkopogtatta.

A csusszanó rostély hangját követően egy gyanakvással teli, zöld szempár meredt rá.

– Üzleti ügyben?

– Elihoz jöttem.

A szempár egy fojtott, gúnyos hang kíséretében végigpásztázott Elara csapzott haján és szerény, fekete ruháján.

– Ami azt illeti, Eli jelenleg kissé gyengélkedik.

– Komolyan? – csattant fel Elara. – Valahogy sejtettem. Közöld vele, hogy ajánlatos lenne ajtót nyitnia.

– Ide figyelj, kislány, ha Elinak szajhára lenne szüksége, már a Smaragdban lenne, szóval bármit is akarsz tőle, várhat. Most pedig tűnés innen!

– Ó, erre aztán tényleg semmi szükség nem volt… – sóhajtott fel Leo.

Mintegy végszóra pislákolni kezdett a fáklyák zöld fénye, ahogy árnyak kúsztak le a lépcsőn Elara mögött. Forgott vele a világ, ezért Leóba kapaszkodott, és igyekezett fókuszálni, miközben az árnyak kioltottak minden fényt, leszámítva Elara szemének ezüstjét. Lassan az ajtóhoz lépett, arcát közel helyezve a rostélyhoz. Gondoskodott róla, hogy az ajtónálló felismerje a szeméből sugárzó fenyegetés mélységét, miközben azt sziszegte:

– Eressz be engem és a barátaimat, vagy életre hívom a leggyötrelmesebb rémálmaidat, melyek láttán azt kívánod majd, bárcsak beengedted volna ezt a szajhát. Biztos vagyok benne, hogy a kihűlt vérében fekvő pap is azt kívánja, bárcsak így tett volna.

Szavait pillanatnyi néma csend követte, és az ajtónálló szemei elkerekedtek rémületében, látván az Elara tekintetéből áradó halálos ígéretet.

– Ez tényleg ő! – mondta valakinek a háta mögött, majd minden további nélkül kitárult az ajtó.

*

Sűrű dohányfüst kavargott a levegőben, megnehezítve Elara számára, hogy kivegye a helyiség részleteit.

Rézfúvósok lágy zenéje töltötte meg a szobát, bár egy lelket sem látott sehol. Orrát aztán a füst mellett alkohol illata csapta meg.

Azzal kettévált a füstfüggöny.

Eli alakja rajzolódott ki előttük: asztala mögött terpeszkedett a székében, szája sarkából cigaretta lógott.

Sötét, ravasz tekintetével végigpásztázott Elarán, majd Merissára és Leóra pillantott, és az ajkai közt pihenő cigarettájáért nyúlt. Elara felfigyelt Eli alkarján a tetoválásra, a szökőkúton látott kígyó kiköpött mására.

– Nocsak, nocsak… A szemem káprázik, vagy valóban maga Elara Bellereve királynő tisztel meg engem a jelenlétével? – tette fel a kérdést Eli anélkül, hogy Elara szemébe nézett volna, akinek ekkor tűnt csak fel a feszültség jele a Csillag tekintetében és ajkán, hiába húzódott szája a jellegzetes féloldalas mosolyra.

– Meglep, hogy milyen meleg fogadtatásban részesítesz – nyújtotta el a szavakat Elara. – Tudod, azért, mert kerek tízezer midánt tűztél ki a fejemre, meg miegymás.

Eli mosolya szélesebbé vált, miközben meghúzta serlegét.

– Aligha enyém az érdem. Nem volna szabad itt lenned, Elara, főleg nem egy heliosi tábornokkal és egy gyönyörű félistennel az oldaladon. – Tekintete ismét Merissára villant, mire Leo védelmezően a bájoló elé lépett, kezét hanyagul a derekán lógó kard markolatán pihentetve. – Úgy sejtem, az eltúlzott védelmező hajlam heliosi jellemvonás – jegyezte meg Eli.

Leo csak mogorván meredt rá.

– Éppenséggel nem volt választásom, miután figyelmen kívül hagytad a hívásomat – válaszolta Elara.

Egyszeriben a szórakozottság és az incselkedés legapróbb jele is eltűnt Eli arcáról.

– Megvoltak rá a magam indokai.

– Áh, igen… – felelte Elara, miközben peckes léptekkel elindult Eli felé. – A magad indokai. Esetleg ugyanezen indokokból nem osztottad meg velem, hogy milyen sors vár rám? Hiszen tudtad jól, mi fog történni velem. És Enzóval. – Elcsuklott a hangja, amikor kimondta Enzo nevét, majd mély lélegzetvételek közepette préselte ki a szavakat összeszorított fogain keresztül, miközben alig tudta kordában tartani láncszaggató dühét: – A teste a holtak nyugalmával hever, lélegezni is alig képes. Már mindent megpróbáltam, hogy felébresszem. Imádkoztam hozzád, Eli. – Elara mellkasa most már hevesen zihált. – Azt hittem, érek ennyit számodra. Hogy elég csak kérnem, és a kegyedben részesítesz.

Eli hirtelen felállt, és Elarához lépett, a szemében felvillanó érzelem azonban nem szomorúság vagy bűntudat volt. Színtiszta, jéghideg haraggal meredt rá.

– A Csillagok egyike vagyok, Elara. Aligha jelenthetsz bármit is számomra. Kivájtam a szívem, hogy közéjük tartozzam. Ezt jobb, ha sosem feleded.

– Akkor mégis miért segítettél egyáltalán a felébredésünkben? – vetette oda Elara, olyan közelről, hogy az orruk szinte összeért.

Eli sötét tekintete Elaráét fürkészte.

– Valami megváltozott veled kapcsolatban.

– Persze hogy megváltozott! – kiáltotta Elara. – Én vagyok a Hold, a Csillagok szerelmére! Láttad te már az égboltot odakint? – csattant fel, karját a magasba emelve.

Eli hátrált egy lépést, ami jobban aggasztotta Elarát, mintha a közelében maradt volna. Vajon jól látta, és valóban félelem futott át a Csillag arcán? Lehetetlen.

– Rengeteg mindenről fogalmad sincs, ami beszélgetésünk jelen pillanatában végbemegy. Ha vártál volna…

– Nincs időm „várni”! – fortyant föl Elara. – Van róla fogalmad, mennyi ideje van egy léleknek, mielőtt végleg elveszik az Álomföldeken? Két hete. Szerencsés esetben. És ha nem tudnád, Ariete ellopta Enzo kötelékét. Ami azt jelenti, hogy a lélektársam csapdába esett az egyetlen helyen, ahonnan nincs számára kiút. És ennek már négy napja. Hidd el, próbáltam visszahozni. Az álomjárásnak semmi hasznát nem vettem, sehol sem láttam őt. A gyógyítók érzékelték a pulzusát, de semmi egyébre nem voltak képesek. Minden erősítőszer, elixír és igézet, amit csak próbáltunk, hasztalannak bizonyult. És nekem szükségem volt rád – mondta ki nehézkesen, ahogy hirtelen elszorult a torka. – Valószínűleg te vagy az egyetlen, aki tudhatja, hogyan ébreszthetjük fel Enzót.

Eli hatalmasat sóhajtott, miközben visszaült a székébe. A szája szóra nyílt, de aztán kővé dermedt, és csak a falat bámulta, amikor a szoba árnyékai megmozdultak. Elara biztos volt benne, csak a gyertyák pislákoló lángja volt az oka, Eli azonban holtsápadttá vált.

– Kifelé! – ripakodott rá Leóra és Merissára. Leo csak szótlanul meredt rá, mire Eli oldalra biccentette a fejét. – Ha a segítségemet akarjátok, hagyjatok magunkra minket.

Leo Elara mellé lépett.

– Felesküdtem rá, hogy mindig mellette maradok.

– Kimész, vagy a testvéred örök időkre az Álomföldeken ragad – mondta Eli elnyújtva a szavakat.

Ezt követően sokatmondó pillantást váltott az ajtónállóval, mire a férfi egy szomszédos szoba ajtaja felé intett, amelyen túl ropogó kandallótűz és kényelmes székek várták a látogatót.

Merissa aggodalmasan tekintett Elarára, aki csak bólintott válaszul. Leo, látva Elara határozott tekintetét, pillanatnyi hezitálást követően átmasírozott a másik szobába, de azért menet közben belerúgott Eli székébe.

Amikor a szoba ajtaja becsukódott mögöttük, Eli előrehajolt.

Még a minket körülvevő árnyékokban sem bízom.

Elarának elfúlt a lélegzete, amikor meghallotta fejében Eli szavait. Hangja megtöltötte elméjét, holott a Csillag ajka továbbra is vékony vonallá préselődött.

Itt, az elmédben a legbiztonságosabb beszélnem veled. Ideiglenesen falat emeltem körénk. Elara, érzem, hogy valaki figyel minket. Attól a pillanattól fogva érzem, hogy felébredt a hatalmad.

Kicsoda? – formálta meg a kérdést elméjében Elara, miközben nem volt biztos benne, hogy vajon ő is képes-e így kommunikálni, hogy a szavai elérik-e Elit. De úgy tűnt, valóban két irányba működik ez a fajta kommunikáció, mert Eli válaszolt:

Fogalmam sincs, kicsoda ő. Vagy hogy mi. Talán Ariete egy kémje. Talán valami rosszabb. Semmit sem tudok biztosan.

Ezért nem érkeztél a hívásomra?

Eli kurtán biccentett.

Egy olyan világról beszéltél nekem – folytatta Elara –, ahol egykoron mind békében éltünk. Ahol Enzo és én uralkodtunk. Ez nem jöhet el újra egészen addig, amíg Enzo fel nem ébred. Mondd el, hogyan ébreszthetném fel. Kérlek.

Eli tekintete ellágyult, még ha csak egy pillanatra is.

Úgy hiszem, már magad is tudod a választ, kedves Hold.

Elara megrázta a fejét, és esdeklően tekintett rá.

Nem, nem tudom.

Tudod, hogyan működik egy Csillag halálos csapása?

Nem.

Halálos végkimenetelű kellett volna legyen a végső csapás, amit Ariete Enzóra mért. Ezt diktálta a természet törvénye, így íródott meg a sors könyvében. Te mégis képes voltál keresztülhúzni ezt, és az erőd használatával felébresztetted őt igaz valójára. Ám Ariete kivárta a tökéletes pillanatot, és amikor Lorenzo arra készült, hogy elhagyja az Álomföldeket, a Csillagok Királya ellopta a kötelékét. Álomjáróként jól tudod, hogy ez mit jelent.

Elara bólintott.

Elveszetten járja az Álomföldeket.

Továbbá azt is, hogy hiába próbálkoztál különféle módokon megmenteni őt. Nincs rá semmiféle mód, hogy felébreszd a köteléke nélkül.

Elara szíve hevesen vert, miközben émelygés hulláma söpört végig rajta.

De hisz…

Igyekeztél nem szembenézni az igazsággal, és minden egyéb lehetséges módszert kipróbálni, mert titkon magad is tudtad, hogy semmi más nem működik, muszáj lesz szembeszállnod Ariete-tel. És ez bizony olyasmi, amitől rettegsz.

Nem rettegek tőle, sziszegte Elara.

Az elmédben vagyok, Elara. Talán még magad sem tudod, de igenis rettegsz. Hiszen mérhetetlen fájdalmat okozott neked. És az, hogy újra látnod kell őt, nemcsak azzal fenyeget, hogy ismét fellobban benned minden eddigi fájdalmad, hanem azzal is, hogy elérkezik az utolsó esélyed megmenteni a lélektársadat. Elara elfordította tekintetét. Tehát mindvégig a rossz kérdést tetted fel. Tudod, hogyan ébreszd fel Lorenzót. Az igazi kérdés az…

…hogy hol található a köteléke – fejezte be Elara a mondatot.

Eli elégedetten bólintott.

Természetesen Ariete-nél, hol másutt.

És ő hol van?

Amint feltette a kérdést, képek villantak fel Elara elméjében: Ariete önelégült vigyorra húzódó szája, vörös csillagfényvillanása, és a szerettei, amint a holttestük élettelenül hever a márványpadlón.

Történetesen épp itt, Castorban. Elara felszegte a fejét, ahogy hirtelen a rémület és a düh szorította satuba szívét. De nem tartja magánál a köteléket ezen a világon.

Akkor hát hol, a mennyekben? – kérdezte Elara kétségbeesetten. Hogyan is remélhetné, hogy hozzáférhet egy Csillag nyughelyéhez?

Eli a fejét rázta.

Nem, mondta lágyan. Egy, annál sokkal jobb rejtekhelyen. Az álmaiban.

Negyedik fejezet

Elara a Ravasz Rókában ült, és egy bárányraguval teli tálkát szorongatott, hogy melengesse a kezét. Idegesen meg-megrángatta a csuklyáját, mélyebben az arcába húzva, holott Merissa gondoskodott a bájolásáról, mielőtt elhagyták a templomot. Megvárta Leo visszatértét néhány bögre gőzölgő gránátalmabor társaságában, és csak aztán szólalt meg:

– Szóval Ariete itt van. És most már azt is tudom, hol találjuk Enzo kötelékét.

Elfordította az előttük lévő pergamendarabkát, rajta Eli ízléses, dőlt betűs kézírásával.

– Igen, El, de az álmaiban van. – Merissa idegességében az ajkát harapdálta. – Komolyan azt tervezed, hogy beteszed oda a lábad?

– Van bármi más lehetőségem? Elinak igaza van. Minden más módszerrel megpróbálkoztunk már, hogy felébresszük Enzót, de az az igazság, hogy az egyetlen lehetőségünk az, ha visszaszerezzük a kötelékét. – Odatolta a papírdarabot a barátai elé. – Azt mondta, erre a két dologra lesz szükségem.

Leo a homlokát ráncolta, miközben felolvasta a szavakat:

– Álomszirom. És egy kígyókő.

– Az álomszirmot könnyű lesz megszereznünk. Eli megadta egy méregkeverő pontos címét. Itt van nem messze, a dokkok közelében. De ez a kígyókő… Azt kevésbé volt készséges elárulni, hogy honnan vagy hogyan szerezhetjük meg. – Azzal visszavette a papírdarabot, és összehajtogatta.

– Ami azt illeti, én azt sem tudom, egyáltalán mi az a kígyókő – jegyezte meg Leo.

Elara megvonta a vállát.

– Csalfa Szavú, vagy sem, egy biztos: szeret kihagyni fontos részleteket.

– Szerintetek bízhatunk Eliban? – kérdezte Merissa halkan. – Mind közül ő a legkevésbé megbízható isten. És a Csillagok bármit is tesznek, mindig származik belőle valamiféle hasznuk. Sosem csinálnak semmit puszta szívjóságból. Hisz végső soron nincs is nekik szívük.

Merissa tudja ezt legjobban közülük, elvégre az anyja és a testvére is Csillagok.

Elara oldalra biccentette a fejét, úgy nézett Leóra.

– Te mit gondolsz?

Leo nagyot kortyolt az almaborából, csak aztán válaszolt:

– Én aztán egy másodperc nem sok, addig se bíznék abban a sunyi kurafiban. De az egyszer szent, hogy az utóbbi időben nem áll túl stabil lábakon Ariete és az ő jobb kezének a kapcsolata. Arra képeztek ki, hogy felismerjem a gyengeségeket, az efféle repedéseket. Vajon képes lenne az adott tanácsadó az ura ellen fordulni, vagy egy tiszt a tábornok ellen? Van-e rá mód, hogy rést üssünk a pajzson? Hogy belülről szakítsunk szét egy sereget? Szóval ha engem kérdezel, a napnál is világosabb: Eli csak hagyja, hogy Ariete hatalmon maradjon.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Elara.

– Ariete úgy hiszi, hogy ő a legerősebb Csillag. A háború istene. Született hódító. De míg minden szempár a nagy hatalmú, felszegett fejű, büszke kosra figyel, addig észre sem veszik az apró, fűszálak közt kúszó kígyót, mely méregfogával kénye-kedve szerint tépheti fel a bestia alhasát.

– Érdekes – mondta Elara tágra nyílt szemmel. – Szóval úgy gondolod, Ariete-nek nincs hatalma Eli felett?

– Nem gondolom, tudom – felelte Leo.

– Akkor megpróbálhatnánk legalább abban bízni, hogy Eli is ugyanannyira vágyik Ariete bukására, mint mi?

Merissa bólintott.

– Azt hiszem, igen. Elvégre segített neked, és közben többször is ellenszegült Ariete parancsainak, hogy megmentsen téged. Emlékezz, mit mondtak anyámmal. Mindketten a régi világrend visszatérésére vágynak. Arra, amelynek te voltál az uralkodója.

Elara elfojtotta a barátnője szavai nyomán támadó rémületét. Túl sok volt belegondolni, hogy mi minden felett uralkodhatna. És egyben túlságosan lesújtó is. Próbált egy kanálnyit fogyasztani ételéből, de ahogy lenyelte a falatot, az mintha cementté vált volna a gyomrában.

Határozottan bólintott.

– Akkor hát szövetkezzünk vele ideiglenesen. Még ha csak addig is, amíg megszerezzük Enzo kötelékét.

Azzal felállt, és a pulthoz indult. Miközben elhaladt a közeli asztalok mellett, elcsípte a sugdolózó asztaltársaságok néhány beszélgetésfoszlányát.

– Hat narancsot adott egy argentért! Én mondom neked, amióta beköszöntött ez a sötétség, kész rablás…

– Henry unokatestvére azt hajtogatta, vakuljon meg, ha hazudik, de hazafelé menet látta a saját árnyékát kettéválni. Mintha lefosztották volna róla!

– Ó, igen, és mennyire nézett aznap a pohara fenekére?

– Farkasok járják ezt az átkozott várost! Oda már négy csirkém!

– A farkasok nem is merészkednek be ilyen mélyen a városba.

– Mondd ezt szegény csirkéimnek.

– Mit adhatok, kedves?

Elara nagyokat pislogott a szőke csaposlányra, majd lesütötte a szemét.

– Még egy kupa almabort kérnék – motyogta, a csaposlány pedig bólintott. Leo eközben odacsusszant Elara mellé, végigtekintett a helyiségen, miközben ő továbbra is szótlanul kuporgott az italospult előtt.

– És amúgy is, mi a bánat az a gömb az égen? – ütötte meg Elara fülét egy sprőd hajú férfi morgása, aki közben odatolakodott mellé.

– Csak az egek a tudói, de nekem nem tetszik – mondta egy másik mellette.

– Ez is annak az Elara hercegnőnek a műve. Rossz ómen, én mondom neked. Összecsapott Ariete királlyal, aztán tessék, megjelent ez az égen, hogy felfalja a Fényt – mondta az idősebb férfi, és megrázott valamit a kezében, majd letette a pultra.

Elara körözési hirdetménye volt az.

– Hallottad, hogy a városban van?

Az egyikük erre felmutatta a gonoszok elűzésére szolgáló jelet, majd így szólt:

– Ha lehet hinni a hírnek, hogy mi történt ma a templomban… – Szavait azonban hangos csattanás szakította félbe.

Meglepett sikkantások hangzottak fel, mikor a fogadó ajtaja recsegve kitárult: hevesen záporozott odakint az eső, és ahogy villám fénye villant, egy csuklyás alakot világított meg.

– Itt van! – jajveszékelt a jövevény. Leo keze máris fegyvere markolatán pihent, mint ahogy ez egy harcedzett tábornokhoz illik.

– Már megint ez a félkegyelmű… – motyogta egy férfi a sörébe.

A köpenyes alak beljebb botorkált, és Elara észrevette, hogy valójában egy fiatal nő az. Amint hátrahajtotta csuklyáját, láthatóvá vált fekete haja, melybe tollakat tűzdelt, valamint, ha Elara jól látta, apró tekercseket. A nyakában talizmánok és üvegcsék lógtak, melyek minden egyes lépésnél csörögtek-zörögtek.

– Az árnyak… egyre növekszenek. A Sötétség pedig… kipp-kopp, kopog az ajtótokon. Ne eresszétek be. Könyörgök, ne eresszétek be! – jajveszékelte, miközben az asztalok közt járkált. – A farkasokkal veszi kezdetét! – ragadta meg egy ősz hajú férfi kezét. – Mindig ők a hírnökei!

– Tűnj már innét! – rivallt rá a férfi eltaszítva magától.

– Végnap! – sikoltotta a nő. – Végnap jő! Az ég már fekete, és a Sötétség… már mindenütt ott leselkedik, és kivár!

– Hilda, lennél olyan drága, és kidobnád? – szólalt meg a nagydarab kocsmáros, továbbra is úgy törölgetve a poharakat, mintha mi sem történt volna.

– Te! – harsogta a nő, mire Elara átkokat mormolt magában, és igyekezett vissza az asztalukhoz. A nő azonban követte őt. Elara leroskadt Merissa mellé, akinek a szeme megtelt rémülettel, Leo pedig olyan dermesztően meredt maga elé, hogy azzal akár az odakint zuhogó eső kövér cseppjeit is megfagyaszthatta volna hulltukban. A nő azonban nem foglalkozott velük, egyenesen Elarához lépett, és kezébe vette az arcát; hosszú, töredezett körmei a bőrét karcolták. Ezt látva Leo azonnal az asztal túloldalán termett, kardját az idegen torkának szegezve, de ő rá sem hederített. – Ezüstleány, kit megérintett a Sötétség! – mondta reszelős hangon. – Vadászni fog rád, ahogy ebben az életben, úgy a következőben is. – Hangja aztán suttogássá halkult, úgy folytatta, szájából orrfacsaró bűzt árasztva: – Sosem menekülhetsz, mivelhogy szoros kötelék fűz hozzá, akárcsak a Naphoz.

Merissa levegő után kapkodott, Elara pedig megragadta a nő kezét, és tekintetével utasította Leót, hogy visszakozzon.

– Mondd, te mégis ki az ördög vagy? – förmedt rá Elara.

A nő azonban csak nevetett, és a szemét könnyek öntötték el. Elara ekkor figyelt fel a bőrére tetovált hollóra, miközben a nő elhátrált Leo pengéjétől.

– Jól van, elég volt mára, kifelé! – szólalt meg a szőke csaposlány, aki valószínűleg Hilda lehetett, és kitessékelte a nőt a fogadóból.

– Jól jegyezzétek meg a szavaimat! – kiáltotta még vissza a jövevény. – Lehull az éjszaka leple, és maga alá temeti Celestiát!

Azzal az ajtó hangos csattanással bezárult.

– Átkozott károgó… – morgolódott Hilda.

– Mindennek a nevére, ami szent, miről beszél? Károgó? – kérdezte Leo.

– Nők egy csoportja viseli ezt a nevet. Az Óvárosban élnek. Úgy tartják, ők a Sohakárogó őrzői. Igen – sóhajtotta Hilda a szemét forgatva, látván Leo értetlenkedő arckifejezését –, a mesebeli mythasé. Mindig is eszement bagázs volt, de mióta eltűnt a Fény, csak súlyosbodott a helyzetük.

Elara azonban hirtelen úgy érezte, mintha egy mély verem tátongana a gyomrában, és megvárta, amíg Hilda továbbáll.

Aztán előrehajolt, és azt mondta:

– Tudott rólam.

Merissa megérintette a kezét.

– Honnan tudhatott a Napról?

Elara a fejét csóválta, és visszahúzta a kezét.

– Nem tudom, de valami itt nincs rendjén. Nyugtalanság tölt el.

Leo bólintott.

– Minél hamarabb tűnünk el ebből a királyságból, és térünk vissza Enzóhoz, annál jobb.

Azzal felálltak asztaluktól, és a lépcső felé vették az irányt, hogy megpihenjenek szobájukban.

*

Elara már az ágyban feküdt az ablakot bámulva, melynek virágmintás függönyén keresztül halovány holdfény szüremlett be, és könyörgött, hogy végre-valahára ragadja el az álom. A szemei már égtek, a feje sajgott, mégis képtelen volt elaludni.

Merissa halkan nyöszörgött mellette, Elara pedig beszippantotta az illatát: méz és rózsa egyvelegét. Tudta jól, mennyire eltávolodtak egymástól, de Merissa becsületére váljék, akármennyire is pocsék volt az utóbbi néhány nap, nem tágított mellőle. Leo a szomszédos szobában aludt, de megígérte, hogy fél szemmel mindig éberen vigyázza őket, és maga mellett tartja kardját, készen arra, ha az éjszaka közepén nem várt vendégük érkezne.

Megdörzsölte a szemét, és ismét megpróbálkozott álomba kényszeríteni magát, ám hirtelen mozgásra lett figyelmes az erkély irányából. Odanézett, és megesküdött volna rá, hogy egy férfi alakját látja.

Szitkozódva kiugrott az ágyból, kivonta tőrét, és az ajtóhoz rohant.

– Lehetetlen… – lehelte.

A templomban látott pap meredt rá üres, mélységesen üres tekintettel. A nyakán szivárgó seb tátongott, pontosan ott, ahol Elara beledöfte a tőrét.

– Mi vagy te? – kérdezte Elara hevesen dobogó szívvel.

Döbbenten hátrált aztán, amikor a pap szóra nyitotta a száját, de csak fekete füst gomolyogott elő belőle.

Megfizetsz a bűnödért, Csillaggyilkos, krákogta a hang a fejében.

Elarának elakadt a lélegzete, megbotlott, és a padlóra zuhant. Aztán, ahogy csak bírt, ügyetlenül kúszni kezdett hátrafelé, miközben a pap az erkélyajtóhoz lépett.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte Elara.

– Elara?!

A királynő torkából kiáltás tört ki, és amikor megpördült, látta, hogy Merissa és Leo állnak felette.

– A pap! – kiáltotta a látomás irányába mutatva. – Ő…

Leo álmos szemmel, homlokráncolva nézte, mire mutat Elara. Az erkély ugyanis üresen állt.

– Mi van a pappal? – kérdezte Merissa lágyan, megsimogatva Elara haját.

Elara ügyetlenül talpra állt, kitárta az erkélyajtót, kilépett, és vadul körbetekintett.

– Az előbb még itt volt, és…

– A pap. Mármint a templomból? – kérdezte Merissa összevont szemöldökkel. – Elara, ő… halott.

– Tudom, hogy az. De az előbb itt volt. Beszélt hozzám. Azt mondta…

Leo megszorította a vállát.

– Szerintem jobb lenne, ha pihennél, El. Az elméd tréfát űz veled.

Elara kénytelen-kelletlen bólintott.

– Lehet, hogy tényleg csak egy álom volt – motyogta.

Merissa egyetértően bólogatott.

– Menjetek vissza aludni – mondta Elara. – Én is mindjárt jövök.

Merissa együttérző pillantást vetett rá, miközben visszatért az ágyhoz, Leo pedig biztatóan biccentett egyet, majd az ajtó felé fordult.

Elara kilépett az erkély szélére, melynek fája dohos és korhadt volt, az utcára vezető, kanyargó lépcső pedig teljesen elrozsdásodott. Egyetlen rossz lépés elegendő lett volna, hogy az alant elterülő sikátor kövére zuhanjon. Volt ott még egy kis méretű, kovácsoltvas szék is. Leült, és mélyet szippantott a város füstködéből, megpróbálva csillapítani a belsejében kavargó rettegést.

Ahogy a magasba bámult, a holdra, szinte viszketés támadt a csontjaiban, olyan erős késztetést érzett rá, hogy minél közelebb kerüljön hozzá. Elara ezüst fénye azóta, hogy Heliosban használta, egyszer sem mutatkozott meg, és nem is érezte magában a jelenlétét. Az árnyai azonban… Az árnyai sosem voltak még olyan erőteljesek, mint most. Mintha az általa teremtett sötétségből táplálkoztak volna.

A hold fényének sugaraiban fürödve, mintha azok ismét képesek volnának rá, hogy felébresszék a benne rejlő bestiát, észrevette, hogy az égitest nem teljes alakjában mutatkozik az égen. Elara elfintorodott. Ahelyett, hogy a hold teljes, kerek egész lett volna, most mintha egy árny vette volna körbe. Felidézte magában a károgó szavait, és megborzongott.

A Sötétség csupán mendemonda volt – Asteriában imádat övezte, Elara azonban sosem tartott tőle különösebben. Ahogy a Fény, ez is egyszerűen csak létezett. A károgó viszont úgy beszélt róla, mintha élő, lélegző dolog lenne. Vészmadarak persze minden birodalomban akadtak, akik Celestia eljövendő bukását harsogták, de mind őrültek voltak, és nagy részük Kaos valamelyik bolondokházában végezte. Elara úgy döntött, jobb lesz, ha nem törődik a nő szavaival.

– Az istenekre, muszáj valahogy elaludnom – sóhajtott fel, tenyerével végigsimítva arcán. Szűnni nem akaró gondolatai és félelmei biztosan csupán az alváshiányának tudhatók be.

Tekintete végigsiklott Castor utcáin és gótikus, szürke tornyain, melyeket homályosan világított meg a lámpások fénye. Valahol a távolban kocsi dübörgése hallatszott, ahogy végighaladt a szűkös, hepehupás utakon, odalent pedig egyetlen lelket látott csak, aki épp részegen botorkált hazafelé.

Minden olyan sötét volt. Olyan üres.

Hiányzott neki Enzo. Annyira, hogy a szűnni nem akaró, zsigeri fájdalom már otthonra lelt a mellkasában. Mintha félbevágták volna őt, megfosztva így minden fényétől és örömétől.

Kezét a mellkasára tapasztotta, majd még mélyebben benyúlt a ruhája alá, és kivett onnan egy apró virágot.

Egy préselt nefelejcs volt, amelyet Enzo Fénye növesztett számára sok-sok hónappal ezelőtt. Mindennap a szíve mellett viselte emlékeztetőül, egyszersmind ígéretként, hogy addig nem nyugszik, amíg Enzo fel nem ébred ismét, és vissza nem tér hozzá.

Amíg mellette volt, nem is tudatosult benne igazán, hogy Enzo a jelenlétével mennyire beragyogott minden teret. A világ csupán komor félhomály volt nélküle. Elara megérintette a puha szirmokat, és visszafojtotta a gyász érzését. Ez nem használ semmit, kiváltképp most. Neki az a dolga, hogy felébressze Enzót. Egyszerűen képtelelen volt elfogadni bármi más végkimenetel lehetőségét.

A biztonság kedvéért ismét végigtekintett a városon, az elrozsdásodott lépcsőn, az alant elterülő sikátoron, csak hogy meggyőződjön róla, hogy valóban sehol nem látni a papot. És eközben a csendes utcán észrevett egy kóbor árnyat.

Hirtelen halk morajlás támadt a belsejében. Előrehajolt, és látta, hogy egy farkas van odalent.

Az út kellős közepén ücsörgött. Felszegte fejét a hold irányába, majd hangosan vonított.

Elara lélegzete szaporábbá vált a baljós hang hallatán, melyhez aztán több másik is csatlakozott. Fülsiketítő kakofóniájuk hallatán hátranézett, arra számítva, hogy Merissa is biztosan felkelt rá, a barátnője azonban még mindig aludt. És ami azt illeti, Leo szobájából sem hallotta mozgolódás legapróbb neszét sem.

Ismét az utcára tekintett, és látta, ahogy újabb és újabb farkasok jelennek meg, míg aztán egy teljes falkára való sorakozott az erkélye alatt. Ő pedig csak ült ott mozdulatlanul – ha akart volna, akkor sem lett volna képes rá, hogy megmozduljon.

A bestiák tekintete aztán egyként szegeződött rá: szemük fényesen ragyogott, akár a lámpások fénye a sötétségben.

Mindig ők a hírnökei! – hangzott fel Elara fejében újra és újra a károgó siránkozása, miközben a farkasok mereven bámultak rá.

Egyszer csak egy zötykölődő kocsi bukkant fel, kiszakítva Elarát révületéből, ahogy a farkasokat is, akik futásnak eredtek, végig a macskaköves utcán.

A zörgés azonban egy pillanattal később máris alábbhagyott. Ami azt illeti, a kocsi meg is állt, ráadásul pontosan ott, ahol az imént még a farkasok sorakoztak. Fekete, díszes jármű volt, melyet két éjfekete, szürke sörényű ló húzott.

Elara számára a világ megszűnt létezni, eltekintve lélegzetvételének hangjától és az érzettől, ahogy a levegő beáramlik tüdejébe, miután lényének egésze a hintóra összpontosult. Behúzott függönyök takarták az ablakokat, ő mégis úgy érezte, hogy valaki figyeli.

Végül, egy örökkévalóságnak tűnő idő után, a kocsi folytatta útját.

Elara tekintete egészen az út végéig követte, ahol aztán bekanyaradott, és továbbálltával az utca ismét csendes ürességbe burkolózott.

Az érzés azonban, hogy valahonnan egy figyelő szempár szegeződik rá, csak nem akart szűnni.

*

Elara elfúló lélegzettel ébredt. Még mindig a székben ült, hálóingje esővíztől volt hideg és nyirkos. Milyen furcsa, szörnyű álom. Nem használta az álomjárását, ebben biztos volt, csontjaiban mégis fájdalmat érzett. Szemügyre vette a lábát, és a homlokát ráncolta, amikor észrevett egy apró vágást a talpán.

– Elara… – szólította meg Merissa, mire megfordult, és észrevette, hogy barátnője arcára döbbenet ül ki. – Ne mondd, hogy egész éjszaka idekint voltál.

– Pedig biztosan ez történhetett… Annyira kimerült voltam.

– Gyere be, készítek neked egy forró fürdőt. A végén még megfagysz itt nekem!

Elara hagyta, hogy Merissa bevonszolja magával, valamelyest talán megnyugtatva barátnőjét, a rémálom foszlányaitól azonban továbbra sem szabadult – a paptól, a kocsitól és a farkasoktól.

Csak ült a fürdővízben, és próbálta lecsutakolni magáról a furcsa képeket.

Kisvártatva aztán három hangos kopogás hallatszott a szobájuk ajtaján, közöttük pedig kettő halkabb – Leo kódja. Merissa ment, hogy ajtót nyisson neki. Elara aztán hallotta, hogy a szomszédos fürdőszoba ajtaján túlról Leo őt szólítja:

– Kinek van kedve vásárolni egy kis altatószert, hogy aztán álomba ringassunk egy istent?

Elara abban a pillanatban kiugrott a fürdővízből, és sebtében megtörölközött.

– Irány a dokkokhoz!

Ötödik fejezet

A Dioszkurosz dokk pontosan úgy festett, ahogy azt Elara elképzelte. Sós víz illata és halszag töltötte meg az orrát, miközben a térképet tanulmányozta, majd elkanyarodtak a térről, és a tengerpart irányában folytatták útjukat. A móló korhadt fáját sötét hullámok nyaldosták, oldalát megannyi kagyló borította. A lámpások fényében – melyekre szükség volt, hiába, hogy alig múlt csak dél – a hullámok tintaként feketéllettek. Lárma rohanta meg őket mindenhonnan, miközben végigsétáltak a mólón, elhaladva halárusok mellett, majd keresztülvágva a matrózok és a kereskedők kavargó tömegén, akik a kikötött hajókról és csónakokról cipelték le az árut.

– Angolnát! Vegyetek friss angolnát!

– Javíttassátok meg a hajótokat, ha már amúgy is itt vagytok! Hajójavítás mindössze ötven argenttől!

– El az útból, fontos szállítmányt viszek!

– Hol a fenében van a Vén Tengerész? Semmit nem látni ebben az átkozott sötétségben!

Miközben sétáltak, körös-körül mindenhonnan erős castori akcentussal harsogtak a hangok. A szitáló eső miatt magukra öltötték köpenyüket, és Leo a két lány fölé tornyosult, miközben vadászsólyom módjára pásztázta az embereket, akik mellett elhaladtak.

– Szóval – törte meg a csendet Elara – a térkép szerint a vízipiacot Eli szobrán túl találjuk.

És valóban, amerre Elara ujja mutatott, ott magaslott Eli szürke kőből formált szobra: egyik kezében könyvet tartott, míg a másikat, mely köré kígyó fonódott, az ég felé nyújtotta.

Sietősre vették a tempót, amíg el nem értek a temérdek kufár mellett a szobron túlra.

Olyasfajta piac tárult ott eléjük, amelynél varázslatosabbat Elara még soha életében nem látott.

A standok és a boltok a víz színén nyújtóztak. A mólótól különféle evezős csónakok jártak hozzájuk oda-vissza, csónakos nélkül, mintha csak saját akaratukból vinnék át utasaikat. Lámpák suhantak a levegőben lebegő csillagokként, és fényük visszaverődött az éjfekete víz tükrén.

Valahol távolabb, az eléjük táruló sötétségen túlról harsány hegedűszó ütötte meg a fülüket, melyet nevetés és izgatott zsivaj övezett.

– Következő! – hangzott fel egy beesett szemű, sápadt arcú nő unott hangja, aki hanyagul egy oszlopnak dőlt.

– A méregkeverőt keressük – mondta Elara magabiztosan.

A nő tetőtől talpig végigmérte Elarát, mire ő értetlenül oldalra biccentette a fejét, tudván, hogy Merissa tökéletes bájolást helyezett rá, mielőtt elhagyták a fogadót.

– Balra az utolsó bolt az – mondta a nő monoton hangon. – Két argent egy csónak. Legfeljebb két embert vihet.

– De mi hárman vagyunk – szólalt meg Merissa.

– Ügyesen számolsz – felelte a nő közönyösen, mire Merissa arcát pír öntötte el.

– Ide hallgass – mondta Leo, miközben az oszlop felé hajolt, és felvillantott egy lefegyverző mosolyt. – A barátaimnak és nekem mindenképp együtt kell maradnunk. Szentül hiszem, hogy egy ilyen gyönyörű nőnek, mint neked, aranyból van a szíve. Nem lehetne, hogy egyetlenegy alkalommal kivételt tégy, és hagyd, hogy mindhárman egyazon csónakba szálljunk? – kérdezte, két argentet nyújtva a nő felé.

A nő Leo szemébe nézett, majd az érmékre, aztán ismét Leo szemébe. Elara meg mert volna esküdni rá, hogy Leo még a szempilláit is rebegtette, csak hogy elbűvölje.

– Nem. És most már három argent az ár.

– Jó! – csattant fel Elara. – Ti ketten egy csónakba, én meg jövök az utána következőben.

– Nem hagyhatunk egyedül – suttogta Leo.

– Akkor mégis mit szeretnél, hogy Merissa maradjon magára? Vigyázz rá. Ugyanannál a standnál szállunk ki a csónakból, jó?

Leo heves morgolódás közepette, szúrós tekintettel haladt el a nő mellett, és szállt a csónakba.

Merissa arcán aggodalom látszott.

– Nyugalom, ott leszek mögöttetek! – kiáltott Elara utánuk, majd hat argentet nyomott a nő markába, és beszállt a következő csónakba. Igyekezett a dolog jó oldalát nézni: legalább egy kicsit egymagában lehet, és…

– Nekem megfelel az a szabad hely, ott! – hangzott fel Elara háta mögül, majd a csónak dülöngélni kezdett.

Amikor Elara megfordult, azt látta, hogy egy háromszögletű kalapot viselő személy foglal helyet mögötte.

– Azt már nem! – próbált ellenkezni, de a csónak immár a vízen sodródott.

Amikor a férfi megfordult, ismerős érzés járta át Elarát a mélykék, vállig érő haj és a megkapó óceánkék szempár láttán. Kisvártatva pedig döbbenet lépett a helyébe, amikor felismerte, ki is szállt be mögé a csónakba.

– Adrian? – tört elő belőle a név.

A kalózvezér fürkész tekintettel figyelte őt, és ugyanúgy festett, ahogy Elara emlékezett rá Lukas koronázási báljáról, bár meg kell hagyni, egy pillanatra meglepte, hogy így látja, maszk nélkül. Minden ujját gyűrű ékesítette, nyakából pedig jókora, ovális alakú zafír lógott alá, és pihent meg napbarnított mellkasán. Egykor vidám tekintete azonban űzött volt, kiüresedett.

Elara apró csillámlásra lett figyelmes Adrian körül a levegőben, de amilyen gyorsan megmutatta magát, épp olyan gyorsan tova is tűnt. A férfi mindkét fülében akvamarin csillogott, szája pedig elbűvölő mosolyra húzódott, palástolva az ürességet a szemében.

– Ismerjük egymást?

Elara átkozta magát. Nyilván nem tudja, hogy ki ő – elvégre bájolás van rajta! És hála az egeknek, hogy így van, máskülönben biztosan felismerte volna, lévén az egész várost teletűzdelték Elara körözési hirdetményeivel. Mostanra Adrian biztosan összerakta már az egyezések alapján, hogy annak idején a bálon nem mással táncolt, mint Elara hercegnővel, Asteria trónjának kegyvesztett örökösével.

Mivel Elara nem válaszolt, csak tátogott, mint a hal, Adrian előrehajolt, kíváncsi mosollyal az ajkán. Elara erre odébb húzódott – bájolás, vagy sem, kényelmetlenül érezte magát a rá meredő, makulátlan kék szempár miatt.

– Hadd találjam ki: a Bűnösök Sivatagában futottunk össze, és éjszaka a sivatagban, a csillagok, a forróság és a…

Elara felhorkant.

– A legkevésbé sem!

Adrian szeme résnyire húzódott.

– Ismerős a hangod. Várjunk csak… – mondta, majd feltartotta az egyik ujját a levegőbe, miközben tanakodott. – Te sikoltottad a nevem azon a csodálatos éjszakán Aphrodeában, a Szerelmesek Tava mellett?

– A Csillagokra, dehogy! – vágta rá Elara.

– Hm. – Adrian a homlokát ráncolta. Tekintete Elaráét kutatta, és magába itta minden bájolt vonását. – Te szolgáltál fel nekem halaspitét a minap a Vén Tengerészben?

– Igen – felelte Elara engesztelő hangon. – Pontosan így volt. Én vagyok a… a halaspités szolgálólány.

Adrian hátradőlt, és elégedetten bólintott.

– Hát akkor, szolgálólány, örvendek ismét a szerencsének.

– Cassandrának hívnak – hazudta Elara. – De hívhatsz csak Cassnak.

Adrian ismét szemügyre vette, aztán biccentett egyet, miközben a csónak tovább sodródott a piac felé. Elara a nyakát nyújtogatta Merissa és Leo után kutatva, akik szerencsére még mindig egyenesen előtte voltak. Leo tekintete találkozott az övével, és egy kimondatlan kérdést intézett felé:

Minden rendben?

Elara bólintott, aztán viszonzásképp Leo is.

Ahogy a csónak lassított, Elara alaposabban is szemügyre vett az oldalvást lévő standokat. Az egyik ékszereket árult, melyek mindegyike elbűvölő volt, a szó minden értelmében: rubin karkötők, melyek megnövelik hordozójuk szenvedélyét; gyöngysor, amely fokozza viselője szépségét; szerencsehozó smaragdok és medalionok, melyek hűségre ösztönzik viselőjük szeretőjét.

Egy bolt különösképp felkeltette Elara figyelmét, jobban, mint bármely másik. „Maven, a médium”, ez állt előtte az oszlopon, és egy nő ücsörgött hintaszékében egy kis platformon. Holtsápadt volt, előre-hátra hintázott, és közben megállás nélkül, hangtalanul motyogott magában. Ahogy elhaladtak mellette, a nő lassan feléjük fordult, és egyenesen Elarára meredt.

Ő ettől összerezzent rémületében.

– Jártál már valaha médiumnál? – hangzott fel a háta mögül Adrian kérdése.

Elara megrázta a fejét, és elfordult az idegentől.

– Egy életre elengedő alkalommal megjósolták már a jövőmet. Semmi szükség rá, hogy a holtak szava is csatlakozzon a sorukhoz.

– Érdekes – suttogta Adrian. – És mondd csak, pontosan mit is tartogat számodra a jövő?

Elara egy pillantást vetett az égbe, a holdra felettük, mely minden eltelt éjszakával fogyatkozni látszott. Enzóra gondolt. Az alvó testére. Az életerejére, amelytől megfosztották. Elszorult a torka.

– Fényt – mondta végül szűkszavúan. – Ez az egyetlen végkimenetel, amit hajlandó vagyok elfogadni.

Következett aztán még néhány stand: szabók, aztán egy ételárusé, ahonnan sült húsok és fűszerek ínycsiklandó illata áradt.

– Tehát úgy hiszed, magunk írjuk a sorsunkat? – tette fel a kérdést Adrian.

– Maradjunk annyiban, hogy szerintem bármilyen sorsot is írnak meg nekünk a Csillagok, az újraírható.

– Áh, szóval eretnek is vagy – vigyorgott Adrian, és mintha érdeklődés fénye csillant volna a szemében. Elara ismét levette róla a tekintetét, és helyette a standokat figyelte.

– Úgy sejtem, te mint kalóz tudsz erről egyet s mást.

Adrian szárazon felnevetett, miközben csónakjuk tovább siklott a vízen.

– Ó, én már réges-rég elvesztettem a Csillagokba vetett hitem.

Elara erre ismét visszafordult felé: meglepő volt számára, hogy Adrian száját ilyen felelőtlenül hagyta el az istenkáromlás. Legszívesebben tovább faggatta volna, hogy megtudja, mégis mi történt vele, amiért ennyire neheztel a Celestia-szerte oly nagy becsben tartott istenekre. Adrian azonban megelőzte őt:

– Mi járatban a piacon? – kérdezte.

– Ó, semmi különös. Csupán szükségem van néhány zöldfűszerre, hogy feltöltsem a konyha a készleteit – vágta rá Elara. – És te?

Adrian az egyik közeli bolt irányába biccentett. „Icabod furcsaságai”, ez állt a cégérén.

– Valami igencsak fontos dolog után kutatok. Azt remélem, hogy itt meglelem.

– Ó, akkor, imádkozz, hogy sikerrel járj. Csak ne a Csillagokhoz – mondta Elara.

Adrian meglehetősen érzelemmentes nevetést hallatott.

– Ó, egyet se félj, úgy lesz – jegyezte meg, aztán megemelte kalapját. – Minden jót, Cass.

Elara búcsúzásképp biccentett neki, és mosolygott, amíg Adrian el nem tűnt a szeme elől, aztán nagy sóhajjal magába roskadt. Milyen furcsa véletlen. Biztos volt benne, hogy a kalóz nem ismerte fel őt, és imádkozott érte, hogy ez legyen az utolsó találkozásuk. Érzett vele kapcsolatban valami nyugtalanítót: mintha a helyzethez mérten túlságosan is barátságosan viselkedett volna. Elara csónakja aztán végül elérkezett a bolthoz, melyen egy ideje rajta tartotta már a szemét: a bal oldalt lévő, utolsó bolthoz.

Belladonna Patikájához.

Ez volt a legtakarosabb mind közül: erős, viaszolt fából készült, amelynek köszönhetően még a sötétség és a tengeri levegő ellenére is csillogott. A bolt előtt szépen rendezett sorokban mindenféle növények nőttek, a verandán pedig szárított levendulacsokrok függtek. Az ablakokban különféle kristályok halma látszott, a bejárati ajtó előtt egy fekete macska lustálkodott.

Merissa és Leo már kiszálltak a csónakjukból, és Elarára vártak. Miután kissé remegett a lába, Elara kinyújtotta a kezét, Leo pedig megragadta, és felhúzta magukhoz. Elara valamiért úgy gondolta, talán jobb, ha megtartja magának, hogy kivel osztozott az imént a csónakján.

– Szóval ez lenne az? – motyogta Merissa. – Távolról sem tűnik valami komor, romlott helynek.

– Felteszem, a méregkeverők számára ezt jelentheti a rejtőzködést – mondta Elara, miközben belépett az ajtón.

Rozmaring, citromfű és egyéb szárított gyógynövények illata lengte be a boltot, melyek a szarufákon lógtak, és csak tovább fokozta illatukat a sarokban pattogó tűz. Barna, kék és átlátszó üvegcsék sorakoztak a polcokon, mind gondosan felcímkézve. A macska követte őket, és hangos nyávogás közepette táncolta körbe Elara lábát, aki minden erejével azon volt, hogy ne rezzenjen össze – mert bájolás ide vagy oda, még mindig ideges volt. Egy kis asztalon viseltes tarot- és Stella-paklik tornyosultak, míg egy másikon mindenféle fajta gyertyák sorakoztak. Mivel a bolt látszólag üresen állt, Elara nekilátott a polcok tartalmát böngészni, amikor is egy hang szólította a háta mögül:

– Segíthetek valamiben?

Megpördült, elejtve a kezében levő üvegcsét, amit szerencsére Merissa az utolsó pillanatban sikeresen elkapott.

A kassza mögött egy lehengerlően szép nő állt. Macskaszerű, smaragdzöld szemében kíváncsiság táncolt, haja pedig hollófeketének tűnt, bár a gyertyák pislákoló fényében Elara vöröses árnyalatra lett figyelmes: olyan volt, akár a legsötétebb gránátkő színe. Amikor a nő kilépett a pult mögül, kiderült, hogy a hajzuhatag egészen a bokájáig ér.

– Egy bizonyos rendelésért jöttünk – mondta Leo, bizalmatlanul tekintve a nőre. – Bizonyára te vagy Belladonna.

– Nagyon örvendek a szerencsének… – szólította meg Belladonna szinte már doromboló hangon a tábornokot, miközben közelebb óvakodott hozzá.

– Leo.

– Leo – ismételte meg Belladonna a nevet, és lesepert egy hajszálat a tábornok válláról. – Mondd, pontosan mire van szükséged tőlem, Leo?

Elara észrevette, hogy Merissa kényelmetlenül feszengett mellette.

– Úgy hírlik, méregkeverő vagy – mondta Leo megvillantva egy lefegyverző mosolyt.

– Szörnyen jól informált vagy velem kapcsolatban. – Belladonna a kezébe vett egy kökényvesszőt a szarufáról, és a tűzre dobta. A szoba fénye megváltozott, és az üvegcsék barátságos borostyánszíne egyszeriben haragoszölddé vált. – Pontosan mire van szükségetek? – kérdezte, miközben sötétvörös körmeit végigsimította a különféle mérgek üvegcséin. – Valamire, amiből néhány csepp is elég egy hűtlen férj italába? – intézte kuncogva a kérdést Merissának, a bájoló máskor örökkön derűs és barátságos arca azonban továbbra is kifejezéstelen maradt. – Szóval nem? Esetleg olyasvalamire, ami haladéktalanul képes eltenni láb alól egy riválist? – tette fel a kérdését ezúttal Leónak.

Leo megrázta a fejét, és az ajkán mosoly játszott.

A méregkeverő Elara felé fordult:

– Vagy talán valami olyanra, ami igencsak különös népszerűségnek örvend az álomjárók körében?

Leo egy csapásra mozdulatlanná dermedt.

– Ezt keresitek, jól mondom? Altatószert.

– Jó vagy – jegyezte meg Elara, végigmérve Belladonnát a tekintetével.

Belladonna rákacsintott, majd egy üvegedény után nyúlt: gyönyörű szép, sötétlila szirmokkal volt tele, melyek mindegyikét ezüstszín mintázat díszítette.

– Álomszirom. Egy olyan virágból származik, amely csakis Asteria királyságában, éjnek évadján virágzik. – A szükségesnél egy pillanattal tovább nézett Elarára, aki úgy tett, mintha más üvegeket tanulmányozna a polcokon. – Egyetlen szirom nem sok, annyi is elég, hogy álmot hozzon még akár egy isten szemére is.

Belladonna ekkor csilingelő nevetést hallatott, Elara pedig megfeszült, ahogy Merissa szája végre diadalittas mosolyra húzódott, és a pulthoz tessékelte a boltost, hogy fizessen.

– Mindössze annyiról kell gondoskodnotok – tette hozzá Belladonna –, hogy a kiszemelt áldozat elfogyassza, akár étel, akár ital formájában, vagy bármilyen más módon.

– Ki lehet érezni az ízét? – kérdezte Leo közelebb hajolva.

Belladonna dacosan felszisszent.

– Ez a szer épp olyan kifinomult, akár Asteria legkiválóbb orgyilkosai. Teljesen íztelen. Azonban figyelmeztetnem kell benneteket: az áldozatnak a teljes szirmot el kell fogyasztania ahhoz, hogy kifejthesse a hatását – mondta széles mosollyal az arcán.

– Köszönjük a jó tanácsot – mondta Elara, s azzal megindult az ajtó felé.

– Érdekes társaságot tartasz – jegyezte meg Belladonna, ravasz pillantást vetve Elarára. – Ne hidd, hogy nem tudom, ki küldött titeket.

Elara elnevette magát, léptein azonban egy pillanatig sem lassított.

– Ha valóban tudod, hát okos dolog volna ezt a tudást megtartanod magadnak.

Belladonna csak mosolygott, miközben Elaráék kiléptek boltja ajtaján.

Hatodik fejezet

Aznap este hírvivő holló érkezett Elarához. Az erkélyen landolt, és hangos károgásban tört ki, alaposan megijesztve Elarát, aki épp az ágyában feküdt, és az álomszirmokat rejtő üvegcsét forgatta kezében. Egyedül volt, lévén Merissa Leo társaságában ebédelt a földszinten. A holló lábára valaki egy összetekert papírdarabot erősített, amitől Elara óvatosan megszabadította az állatot, aztán elhessegette.

Találkozzunk éjfélkor, Madame Miramere Odújában. Érkezzetek a Nagykönyvtáron keresztül. A Pollux-negyedben találjátok. A jelszó a könyvtárosnak: KÍGYÓKŐ. Felfegyverkezve érkezzetek, bájolás hatása alatt. Ne késsetek.

Miközben felöltözött, Elarát hosszú idő után végre az az érzés töltötte el, hogy ismét önmaga. Ismételten fekete ruhát vett fel – ezt még Merissa szabta, mielőtt távoztak volna Heliosból. Testéhez simuló, magas nyakú darab volt, a szoknyarésznél mindkét oldalán hasítékkal, ezzel megkönnyítve a mozgást, és könnyű hozzáférést biztosítva a combján viselt tőrhöz. Viseletét egy tartótokokkal ellátott övvel egészítette ki, mely tökéletes volt a Leótól elcsent két görbe kés számára, és lábára puha, mégis rugalmas bőrcsizmát húzott. Végül, de nem utolsósorban felkapott egy fekete köpenyt, és közben ellenőrizte Merissa bájolását. Aznap este úgy festett, akárcsak bármelyik másik castori: bőre a szokásos porcelánfehérnél kissé rózsásabb, szeme ezüstszínű helyett ravasz pillantású és szürke, haja pedig egérbarna volt.

– Egy újabb lépéssel közelebb – emlékeztette magát. Bármi is vár rá Madame Miramere Odújában, a saját szemével akarja látni. És tudta jól, történjék bármi, nem távozhat a kígyókő nélkül.

*

Megérkezett a Nagykönyvtárhoz Merissa és Leo kíséretében. Felnézett az előtte tornyosuló, impozáns építményre. Ez volt Celestia legnevezetesebb tudástára. Egészen az ég magasáig nyúlt, pergamenszínű márványfalait mindenféle szimbólumok és írásjelek vésetei ékesítették, vaskos tornyai pedig mintha szétrobbanni készültek volna az ott tárolt temérdek könyvtől.

– Az a hír járja, hogy Castor Sohakárogója ennek a könyvtárnak a falai közt él – suttogta Merissa.

– Tényleg? – kérdezte Leo. – Akkor hogyhogy nem látta őt még senki ez idáig?

Merissa megvonta a vállát.

– A Celestia mythasai szerint egy könyvben raboskodik – mormolta Elara –, amelynek lapjai közül az Éjfarkas és Ezüstből ismert leány az, aki kiszabadítja.

– De hát az csak mese! – horkant fel Leo.

– A meséknek mostanság szokásukká vált megelevenedni körülöttünk, Leo – jegyezte meg Elara, miközben a könyvtár bejáratához értek. – Talán ez sem kizárt, hogy megtörténik.

A kitárt főajtó két oldalán egy-egy kígyó állt, tisztelgésképp Gem és Eli előtt. Szájukban tűz lobogott, melynek fénye megvilágította a teret. Elara alaposan az arcába húzta csuklyáját, és megacélozta magát, miközben belépett.

Azonnal papír, tinta és por illata töltötte meg az orrát. Egyvelegük, mely egykor még oly mélységes vigaszt nyújtott számára, most csupán ismét a rájuk váró, ismeretlennek és megoldhatatlannak tűnő feladat emlékeztetőjéül szolgált.

Egy hatalmas átriumban találták magukat, melynek közepén óriási, díszes íróasztal állt egy zöld bársonnyal bevont, pazar szék társaságában, lapján zöld üvegből készült olvasólámpával, ami smaragdzöld árnyékokat vetett szerte a félhomályos, barlangszerű teremben.

Elara a terem széle mentén írnokokat pillantott meg, akik asztaluk fölé görnyedve, lázasan körmöltek pennájukkal. Ez volt a Hármak közül az egyik ebben a királyságban, a tollforgatás: a képesség, melynek révén az írnokok megörökíthetnek különféle részleteket, amelyeket aztán a Nagykönyvtár örök időkig eltárol. A tollforgatók ezenfelül rendkívüli memóriával bírtak – némelyikük számára elég volt egyetlen alkalommal megérinteni valakit, vagy ellátogatni valahová, hogy aztán teljes részletességgel leírják az adott hely vagy személy teljes történetét.

Elarát azonban nem foglalkoztatták az írnokok. Neki a könyvtárost kellett megtalálnia. Így hát az asztalhoz masírozott, és megnyomta az apró csengőt.

– Óóó! – hangzott fel a sipítás, majd egy öreg, aszott asszony jelent meg, olyan vastag szemüveggel az orrán, hogy a szemei hatalmas gömböknek festettek tőle. Nagy nehezen, de felkecmergett a székre. Ráncos bőre gyűrött volt, akár a régi pergamen, és mindenütt olyan szimbólumok és írásjelek borították, mint amilyenek az épület homlokzatán voltak láthatóak. Haja tintafekete volt, szeme ide-oda járt, s egy pillanat nem sok, addig sem nyugodott. – Segíthetek?

– Kígyókő – ejtette ki a szót Merissa finoman, arcán kedves, hívogató mosollyal.

Az asszony egy pillanat erejéig csak pislogott rá, majd arcára sokatmondó mosoly kíséretében derűs ragyogás ült ki.

– Nagyon helyes – jegyezte meg végigmérve mindannyiukat: Leót, aki állig felfegyverkezett, Merissát, aki a köpenyébe burkolózott, de még így is ragyogó és csábító volt, és Elarát, aki cseppet sem próbált barátságosnak tűnni. – Kövessetek.

A könyvtáros szeme felcsillant, majd lezöttyent a székről, és elindult a könyvespolcok között.

– Nem akármilyen műsor lesz a mai. A kígyókő igen ritka darab, mindössze egy maroknyi készült csak belőle Celestia történelme során. Elképzelni is alig lehet, milyen vérontás zajlik majd érte.

Elara követte a polcok között, kétségbeesetten igyekezve tartani a tempót, miközben a könyvtáros hol jobbra, hol balra fordult, ahogy egyre mélyebbre hatoltak a labirintusba. A fény halványult, az írnokok hangjai elhaltak.

– Vérontás? – értetlenkedett Elara.

– Ó, bizony. A küzdőverem sosem szenved hiányt belőle, de ha egy ilyen díj a tét… A nemjóját, ha az emlékezetem nem csal, talán már tíznél is több harcos jelentkezett a küzdelemre.

Elara aggodalmasan nézett Leo felé, ő azonban továbbra is közömbös arccal követte a sötétben.

– És ez… normális, ezek szerint.

– Madame Miramere ritka és bájolt tárgyak birtokosaként volt ismert. Olyasmikkel rendelkezik, amit se pénz, se hatalom révén nem lehet megszerezni. Kizárólag vér útján. És a tudás királyságában… nos, néha nekünk, castoriaknak, szükségünk van a nyersebb, hús-vér élményekre. Ráadásul ma este a Csillag, Eli is megtisztel minket jelenlétével. Ez az első nyilvános megjelenése, mióta az az árnyboszorka végzett Gem úrnőnkkel – mondta a könyvtáros, a szó szoros értelmében kiköpve a sértő szót. – A verem már most tele van.

Kis híja volt csak, hogy Elara visszakézből nem csapta le a vén szatyrot. Helyette inkább karba fonta kezét, bár Leo és Merissa azért a biztonság kedvéért közelebb húzódtak hozzá.

A könyvtáros végül megállt egy polcsor előtt, melyen a hadviselés klasszikusai sorakoztak: A háború művészete, Védelmi stratégia, A hódítás tizenkét szabálya és így tovább. Elara valamiféle hangot hallott a könyvek mögül. Dobolást. Üvöltést. A könyvtáros szája alattomos mosolyra húzódott, miközben megsimogatta a Harc és hatalom című könyv gerincét.

Ekkor a könyvespolc fele távolodni kezdett tőlük, és egy addig rejtett, kör alakú ajtó tárult ki előttük. Mögötte tátongó alagút ásított, amely mélyre hatolt, egyenesen a város gyomrába.

– Sok szerencsét – vigyorgott a könyvtáros. – Remélem, élve visszatértek.

Hetedik fejezet

Elara vér csípős ízét érezte a torka mélyén, miközben egyre mélyebbre jutottak. Alaposan megforgatta magában a szószátyár könyvtáros szavait. Küzdőverem… És csak a győztes nyeri el a díjat: a kígyókövet, amire olyan égető szükségük volt.

– Én is harcolok – szólalt meg Elara. Szavai visszhangot vetettek az alagút faláról, amit halk csepegés hangja kísért. Felnézett, hogy aztán rémülten hőköljön vissza a földre hulló folyadékcsepp vörös színe láttán.

Leo felnevetett.

– Hogyne. A holttestemen át.

– De az erőm… Én…

– A tábornoknak igaza van.

Merissa éktelen káromkodásban tört ki abban a minutumban, hogy Eli a csillagfényvillanásával megjelent mellette, ami érkeztével azonnal tova is tűnt. Elara elnevette volna magát a meglepetéstől, hogy egy ilyen illedelmes teremtés száját ilyen durva szavak hagyják el, ha nem lett volna ennyire komoly a helyzet.

– Eli… Mint mindig, az utolsó pillanatban.

– Ugyan miért hagytalak volna benneteket magatokra? Elvégre most az én tervemet követitek – mondta Eli elnyújtottan, majd előhúzott egy szál cigarettát, a szájába helyezte, és az alagutat szegélyező fáklyák egyikének lángjánál rágyújtott.

– Megoszthattad volna velünk a részleteket, mielőtt vakon a biztos halálba küldesz.

Eli biccentett nekik, hogy kövessék egy kis, sötétségben megbúvó falmélyedésbe. Nagyot sóhajtott, mézes dohányfüstöt fújva ki, és csak aztán szólalt meg:

– Az a nő odabent Madame Miramere, az esemény szervezője, és egyben maga a kígyókő készítője. Ő a királyság egyik legerősebb alkotója.

– És mégis mi a pokol pontosan az a kígyókő? – csattant fel Elara. – Ideküldtél minket anélkül, hogy egyáltalán egy szót is szóltál volna róla, hogy mire jó.

– A kígyókő birtokosa átlát a bájolásokon és az álombéli trükkök javán. Sőt mi több, útmutatást kap arra, hogyan találja meg leghőbb vágyának tárgyát. Amióta világ a világ, az álomjárók közül nem egy kockára tette az életét, hogy megkaparintson egy ilyesfajta tárgyat, egy keresőkövet. Tehát ez olyasvalami, amire igencsak nagy szükséged lesz Ariete álmaiban.

Ezzel végre értelmet nyert Elara számára, hogy miért is olyan fontos ez. Enélkül napokat kellett volna eltöltenie a Csillagok Királyának álmait kutatva, hogy ráleljen a kötelékre.

– Szóval az a terved, hogy valamelyikünk megküzd érte, és elnyeri? Nem primitív ez kissé az elmét uraló istenek egyikétől? Nem vagy képes irányítást gyakorolni felette, hogy szimplán átadja nekünk? – kérdezte Leo.

– Ha megteszem, úgy Celestia egésze tudomást szerez róla, hogy segítelek benneteket. Szóval nem, nem vagyok képes – válaszolta Eli szarkasztikusan.

– Akkor mi a terved? – kérdezte Merissa. Ez a csendes lány nem félt szembenézni Elijal. Talán a tudat miatt, hogy szövetségesek az anyjával, kevésbé rettegett az istentől.

– A mi drágalátos Leonardónk harcosként vesz részt a megmérettetésben. Ez az A terv. Ha minden jól sül el, becsületes győzelem révén tiétek a kígyókő. Ha nem, legalább elterelésül szolgálhat a B terv számára. Amihez történetesen te kellesz, félisten – fordult egy farkasmosoly kíséretében Merissához. – Velem jössz a páholyba, ahol is elcsábítod Miramere asszonyt, elősegíted a küzdelem kedvező kimenetelét, és ha Leonardo mégis elbukna, elcsened a kígyókövet. Végül, de nem utolsósorban te, édes Hold… – Eli csak egy pillanatra nézett Elarára, akit ismét az a furcsa érzés fogott el, mintha Eli kerülné a szemkontaktust. – …te csak szépen megülsz a fenekeden, és nem sodrod veszélybe magad.

– Hát persze hogy nem fogom. Úgy ismersz te engem? – hüledezett Elara.

– Igen, éppen ezért hívom fel rá külön a figyelmedet. Nélküled nem boldogulunk az Álomföldeken. Ha feláldozod magad, és lássuk be, hajlamos vagy az efféle unaloműzésre, nem lesz, aki felébressze Lorenzót. Úgyhogy leszel szíves nyugton maradni.

Elara, miközben felháborodásával és büszkeségével küzdött, Leóra nézett.

– Leo, biztos vagy ebben? Nem akarom, hogy bajod essen. Kereshetünk valami más megoldást…

Leo dacosan felhorkant, és a fejét rázta, miközben fél kézzel átkarolta Elarát.

– Elfelejtetted volna, honnan származom, El?

– De hát ez méltatlan hozzád! A királyi gárda kapitánya és tábornok vagy.

– Te pedig Asteria és Helios királynője, szóval ha ez hozzám méltatlan, akkor neked még annyi keresnivalód sincs itt, mint a Holtföldeken. Nézd, valóban rég volt már részem ökölharcban, ez tény, de a gyerekkorom java ebből állt.

– Szép emlékek? – élcelődött Eli.

Leo felvillantott egy gúnyos mosolyt, körözött néhányat a vállával, megropogtatta az ujjait, majd Elarához fordult, mindkét kezével megragadta a vállát, és komoly tekintettel a szemébe nézett.

– Soha nem vesztettem csatát. Nem fognak legyőzni.

A határozott tekintet láttán helyreállt Elarában a Leóba és az ő törhetetlen erejébe vetett hite. Így hát bólintott, mire a tábornok büszkén kihúzta magát, és mindannyian elhagyták a falmélyedést – ekkor történt, hogy Eli a kezét Merissa hátára tette, és előretessékelte őt. Elara látta, ahogy mellette Leo egész testében megfeszül, és az arcán düh villan az isten érintése láttán.

Merissa egyetlen pillanat erejéig hátranézett rájuk, smaragdzöld szeméből eltökéltség sugárzott. Bátorítóan bólintott mindkettőjüknek, s aztán kiléptek az alagút száján a pandemóniumba.

Éktelen zsivaj áradt minden irányból, emberek áradata özönlött és tolongott, hogy rálátást nyerjenek a veremre. A terem mindkét oldalán számtalan fogadáskötő stand sorakozott, csillogó érmekupacok és temérdek szavazólap társaságában. Elszórtan mindenütt ételes- és italoskocsik álltak, a levegőben sör, izzadság és vizelet átható bűze terjengett. Merissa és Eli elindultak a harci verem páholya irányába, és eltűntek a tömegben.

Elara Leo felé fordult:

– Nem kell aggódnod, amiért Elijal van – nyugtatta meg.

Leo megrázta a fejét.

– Egyáltalán nincs jogom aggódni érte – mondta csendesen. – Elvégre semmi sincs köztünk.

Mielőtt Elara válaszolhatott volna, elnyelte őket a sokaság tengere. Közvetlenül a kerítés mellett kötöttek ki, mely megakadályozta, hogy a nézők a verembe essenek.

A hirtelen felzengő lelkes hangok hallatán Leo kihúzta magát, és a páholy felé fordult, ahol Eli épp isteni méltósághoz illően dőlt hátra székében rajongói ámulatára. Merissa kimérten ült mellette.

– Mégis hogy a pokolba csinálja ezt? – sziszegte Leo.

– Ki? Mit?

– Eli. Az imént hallottam a hangját a fejemben.

Elara felnevetett.

– Irritáló, mi?

Leo kényelmetlenül bólintott.

– Azt mondta, menjek le a verem bejáratához. Hamarosan bejelentik a következő versenyzőket.

Elara megszorította Leo karját.

– Amint itt végeztünk, beszélj Merrel. Ugyanis azt hiszem… Nos, szerintem imádná, ha mégiscsak lenne köztetek valami.

Leo arca ettől felragyogott, és odahajolt Elarához, hogy a fülébe suttogjon:

– Kész vagy megismerni az utcakölyköt az Apollo sorról?

Nyolcadik fejezet

– EGY, KETTŐ, HÁROM! – üvöltötte a bíró, kezével nyomatékosításképpen minden szó után a földre csapva. A férfi mozdulatlanul hevert a földön, Leo pedig diadalmasan a magasba emelte ökölbe szorított kezét. A harcos szó vajmi kevés volt a jellemzésére. Elara átszellemülten figyelte az utóbbi három küzdelmet. A tábornok minden egyes ellenfelét, aki csak a verembe merészkedett, hogy kiálljon ellene, játszi könnyedséggel terítette le. Szinte alig lehetett ráismerni, ahogy verejtéktől csillogó, meztelen felsőtesttel állt a küzdőtéren. Vér pettyezte barna bőrét, és beleivódott kötéseibe, ám egyetlen cseppje sem tőle származott.

A szabály azt diktálta, hogy senki sem viselhet fegyvert, így Leo alaposan felszerelt fegyverövét Elaránál hagyta, mielőtt a verembe lépett.

Elara idegesen pislantott a páholy felé, ahol Merissa harsányan nevetett, már-már ragyogott, ahogy Madame Miramere-rel beszélt, aki a legkevésbé sem volt valójában az a szipirtyó, akinek Elara hitte. Sőt, épp ellenkezőleg: tejfehér bőre fiatalságtól ragyogott, rideg, világoskék szemében értelem és ravaszság csillant, mályvaszínre pingált szája sarkában pedig örökös apró mosoly bujkált, mintha ismerője lenne egy titoknak, amit rajta kívül senki más nem tudhat. Haja mahagónibarna volt, egyetlen fehér tincset leszámítva, és castori divat szerint galambszürke, magas nyakú, pazar selyemruhát viselt csipkés alsószoknyával.

Hátradöntötte fejét, és hangosan felnevetett valamin, amit Merissa mondott, miközben kimért tapssal díjazták a forduló nyertesét – ellentétben az Elara körül zsivajgó iszákosokkal, akik átszellemült lökdösődésük közepette le-leöntötték őt italukkal.

Elara elhúzta a száját, miközben újabb adag sör landolt ruháján, és idegesen Elira meredt. Az istenség azonban meg sem próbált szemkontaktust teremteni vele, csak unottan figyelte a küzdőteret. Még két kör válaszotta el Leót attól, hogy nyertessé avassák. Ha sikerrel jár, igazságosan elnyert jutalomként üti markukat a kígyókő.

Ismét felharsant a bíró hangja:

– A verem következő harcosa egy hajóskapitány, a maga sajátos módján. Hadd mutassam be önöknek a hírhedt kalózvezért, Adrian „Kékszív” Mereille urat!

Elara előrébb nyomakodott a tömegben, a kerítéshez préselődött, és hitetlenkedve pillantott a küzdőtérre épp büszkélkedve belépő, kék hajú kalózra. Adrian integetett a tömegnek, meghajolt előtte, és itta az éljenzésüket, miközben Leo harcra készen maga elé emelte ökölbe szorított kezét.

Adrian rákacsintott, aztán habozás nélkül nekifeszült a Király Villámcsapásának.

Leo sokkal nagyobb volt a kalóznál – mind magasság, mind testalkat tekintetében –, ez azonban nem gátolta meg Adriant abban, hogy körbetáncolja a küzdőteret vele, kitérve minden csapása elől. A tömeg áhítattal lelkendezett, hogy végre akadt valaki, aki képes megdolgoztatni az eddig veretlen bajnokot.

Elara idegességében már a körmét rágta. Nem így kellett volna történjen. Az istenekre, képtelen volt tétlenül nézni, ahogy a barátai veszélybe sodorják magukat. Elira nézett, de ő továbbra sem viszonozta tekintetét, és az arcáról ármány sütött, miközben a harcot figyelte. Merissa továbbra is Madame Miramere elbűvölésével foglalatoskodott, kezét a nő kezén pihentetve, miközben cinkosan suttogott a fülébe. Egyikük sem úgy festett, mint akit érdekelne, hogy Leo akár veszíthet vagy meg is sérülhet.

Tekintete ismét a harctérre összpontosult, és látta, hogy Leo – bár csak a másodperc törtrészéig – a páholyra tekint, Merissára. Adrian hezitálás nélkül lesújtott rá.

Ökle egyenesen Leo gyomrába fúródott, mire a tábornok kétrét görnyedt.

Elara szitkozódások közepette markolta az őt visszatartó kerítést. A tömeg zsivaja egyre csak fokozódott, miközben ismét jókora adag sör löttyent a nyakába. Erőt vett magán, és megfékezte egy árnyát, mielőtt az bosszút állhatott volna a felelősön.

– Szedd össze magad… – suttogta látva, hogy Leo még mindig görnyedezik. – Gyerünk, szedd már össze magad!

Halvány szikrák pattantak Leo körül, de fényük szinte azon nyomban ki is hunyt, amiből Elara tudta, hogy valami közel sincs rendjén.

Leo még mindig kétrét görnyedt, holott Adrian alig ért hozzá. Elara is konyított már valamelyest a harchoz, lévén Celestia két, talán legkiválóbb harcosa volt a vívópartnere. Egy ilyen kaliberű ütésnek nem lett volna szabad ekkora fájdalmat okoznia.

Leo aztán a torkához kapott, heves köhögés közepette, miközben Adrian széttárt karral sétált körbe a küzdőtéren.

– Valami nincs rendjén! – kiáltotta Elara, de a tömeg csak tovább gúnyolódott. Kétségbeesetten nézett Eli felé, azonban ő túlságosan elmélyült a beszélgetésben a páholyban levő két nővel.

Leo térdre rogyott, arca lilára színeződött a szűnni nem akaró köhögéstől, de a tömeg csak üvöltött tovább.

– Ebből kurvára elég volt… – morogta Elara utat törve magának a tömegen át. Örvénylő árnyak gyűltek a keze között, és amint szabadjára engedte őket, sötétségbe taszították a küzdőtér egészét.

Megannyi sikoly és rikácsolás hangzott föl, ahogy a fény hirtelen elhalt. Elara nem vesztegette az idejét, átvágott a beállt káoszon. Könnyedén szedte a sziklába vájt lépcsőfokokat, melyek egyenesen a vakon kiutat kereső bíróhoz vezettek, aki, felettébb érdekes módon, ezen forduló alatt egy mukkot sem szólt.