A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sònia Lleonart Dormuà: Nascuda de Venus

Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U., Barcelona, 2024

Katalán nyelvről fordította

Tomcsányi Zsuzsanna

A mű fordítását az Institut Ramon Llull támogatta.

Első kiadás

Copyright © Sònia Lleonart Dormuà, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Tomcsányi Zsuzsanna, 2025

Minden jog fenntartva

Térkép-illusztráció © Alamy/ACI

Borítótervező © Jose LuisPaniagua

Borítófotók © Depositphotos

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-645-3

Yagónak és Èricnek

Firenze, Ognissanti negyed, 1510. május 17.

Sorvino atya meg a templomszolga kifulladva ért a házhoz, és fújtatva támaszkodott a kapuzat oszlopainak, mert futva tették meg az utat az Ognissanti templomból. Sürgős hívást kaptak a haldokló mesterhez. A pap bekopogott, de senki nem reagált. Ránézett a templomszolgára, aztán újra zörgetett, most már erőteljesebben.

Egy cseléd nyitotta ki végre az ajtót.

– A halálán van! – szólalt meg rémülten, és félreállt az útból.

Ahogy beléptek, a házban terjengő bűz miatt zsebkendőt kellett az orrukra szorítaniuk. A szolgálólány félresöpörte az arcába hulló gubancos hajat, utat tört nekik a szeméthalmok között, aztán fogott egy seprűt, és agyonütött egyet a szanaszét futkározó patkányok közül.

– Átkozott ördögfajzatok! – dohogott, ahogy a farkánál fogva kihajította a dögöt az ablakon.

Felvillantott egy foghíjas mosolyt, majd továbbment, és végül megállt egy ajtó előtt.

– Odabenn van – mondta, és benyitott.

A pap belépett a kis szobácskába, amelyben csak egy gyertya fénye pislákolt. Az ágyban mozdulatlanul fekvő alak arcát alig tudta kivenni. A lány fogta a gyertyát, és az asztalra tette.

– Megjött Sorvino atya, mester.

A férfi megmozdult a takaró alatt, és lassan kinyitotta a szemét.

– Már azt hittem, nem jön el… – panaszolta gyönge hangon.

A pap megrendülten nézte a hosszúra nőtt, ápolatlan hajat és a mester arcát takaró bozontos, ősz szakállt.

– Hogy van, Alessandro?

– Fáradt vagyok, halálosan fáradt.

Köhögésroham fojtotta belé a szót. A pap leült az ágy mellé, a székre, és nézte a nedvesség mállasztotta falat meg a mocskos szobát. Elszorult a szíve, hiszen tudta, milyen nagy emberrel van dolga.

– Közel a végórám, Amadeo – mondta amaz, amint a köhögés engedte.

– Gyónni szeretne?

– A bűneimmel már elszámoltam, és az utóbbi években keveset követtem el.

– Akkor mi a kívánsága? – kérdezte a pap nehéz szívvel.

– Megkérném valamire. – A mellére szorította a kezét, mert minden lélegzetvételre tőrként hasított belé a fájdalom. – Van itt egy levél, amit át kellene adni valakinek.

– Egy levél? És kinek?

– Simonetta fiának, Alessandro Vespuccinak, amint felnőttkorba lép.

A cselédlány közelebb lépett, és odanyújtott egy viaszpecséttel lezárt borítékot. Sorvino atya elolvasta a ráírt nevet, aztán betette a kezében tartott Biblia lapjai közé. Meglepte a kérés.

– Van egy adósságom, amit törlesztenem kell, mielőtt itt hagyom ezt az árnyékvilágot… Simonetta kért meg rá… – Újra köhögni kezdett. – Egy festményt is szánok a fiúnak, azt is át kell adnia neki.

Látta a pap szemén, hogy tétovázik. A haláltól nem félt, de attól annál inkább, hogy nem teljesül a kérése. Könyörgőre fogta.

– Ígérje meg, Amadeo, hogy megteszi!

A pap bólintott, és a másik megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Gondolja, hogy odafenn találkozom vele? Már alig emlékszem az arcára.

– Az Úr valamennyi gyermekét maga köré gyűjti – felelte az atya egy félmosollyal.

– Ott majd újra megfesthetem. Ott már nem fáj többé – emelte fel betegségtől eltorzult kezét.

Amadeo atya elszörnyedve meredt rá.

– És lenne még egy utolsó kérésem – szólalt meg a beteg, majd újra köhögni kezdett.

– Mondja csak.

– Szeretnék az Ognissanti templomban nyugodni, az ő közelében.

– Úgy lesz, Alessandro – bólintott rá a pap.

A férfi fellélegzett, tudta, hogy Sorvino atya megtartja a szavát. Megpróbált rámosolyogni, aztán lehunyta a szemét. Többé már nem is nyitotta ki.

A pap a homlokára tette a kezét, és a kereszt jelét rajzolta rá.

– Requiescat in pace, gyermekem!

Ott maradt a szobában, hogy elbúcsúztassa a lelkét. Fájt a szíve, hogy a mesternek ilyen nagy nyomorúságban kell meghalnia.

Amikor kifelé indultak, a templomszolga látta az arcán, mennyire megrendült.

– Jól van, atyám?

– Az Úr némelyeknek tehetséget ad, de ugyanakkor felelőtlenné teszi őket, és mivel nem gondolnak életük alkonyára, magányosan és nyomorultul végzik.

– Ismerte?

– Alessandro di Mariano di Vanni Filipepit egész Firenze ismerte.

– Ő lenne Sandro Botticelli? – kérdezte a másik meglepetten.

– Ő bizony – felelte a pap megtört hangon.

A két férfi már az ajtónál járt.

– Ne felejtse itt a festményt, atyám! – kiáltott utánuk a cseléd, jókora vásznat cipelve.

A pap megfordult, és amikor meglátta a képet, összerezzent. Felismerte a rajta szereplő két személyt.

– Ezt a képet el kell takarni! – förmedt rá a lányra villámló tekintettel.

A szolgáló hamar hozott egy rongyos lepedőt. Ahogy kiterítette, kiesett belőle egy barna bőrbe kötött kis füzet. A templomszolga felkapta, és gyorsan az ujjasa alá rejtette. Aztán betakarta a festményt, amely megbotránkoztatta a papot, és a vállára emelte.

– Miért nem akarja, hogy lássák, atyám? – kérdezte aggodalmasan.

A pap hosszan hallgatott.

– Mert ez a kép a Mediciek, és velük együtt egész Firenze vesztét okozhatja – magyarázta aztán csüggedten.

Amikor kilépett a házból, felnézett az égre, és bocsánatot kért Istentől, amiért nem tudja beváltani az ígéretet, amelyet egy haldoklónak tett.

Az égen viharfelhők gyülekeztek.

A templomszolga este nyolc után, csuromvizesen ért haza. A zivatar útközben érte őket, és mielőtt hazaengedte volna, Sorvino atya még elküldte a templomba is a képpel. A fiú tudta, hogy az anyja majd jól összeszidja.

– Miért ilyen későn jössz haza? – ripakodott rá, ahogy felkelt az asztaltól, hogy merjen neki egy tányér levest a tűzhelyen gőzölgő fazékból. – A testvéreid már rég alusznak.

A csontig átfázott fiú szótlanul nézett az anyjára. Levette nedves felsőruháját, és a tűzhöz tartotta. A sietős mozdulattól az ujjasába rejtett füzet kiesett, egyenesen a lángok közé. Látta, hogy a lapok máris kezdenek megperzselődni. Gyorsan kikapta a füzetet a tűzből, ami jól megégette a kezét, és a nedves ruhával igyekezett eloltani a még parázsló részeket.

– Hogy lehetsz ilyen mafla! Csodálom, hogy munkát kaptál a rendházban! – korholta az anyja.

A fiú rá se hederített, csak azzal törődött, hogy megmentse a füzetet. Leült az asztalhoz, óvatosan maga mellé tette, és szürcsölni kezdte a forró levest.

Amikor végzett az evéssel, bement a hálószobába, és megnézte a kistestvéreit, akik úgy bújtak össze az ágyban, mint a kisnyulak. Akkor látta őket utoljára. Belelapozott Botticelli jegyzetfüzetébe, amelyben arról ír, mennyire csodálja Simonetta Vespuccit. Az utolsó lapokon négy vázlat is volt az asszonyról; a fiú a szépségétől lenyűgözve simogatta meg a rajzokat.

Mielőtt elaludt, kitépte a megperzselt lapokat, és az ágy alá dugta őket. Majd másnap elviszi a füzetet a rendházba. Még sosem volt saját könyve, ez lesz az ő kincse.

San Gimignano, Verini-kastély, 2023. március 21.

Belletti professzor a birtok kovácsoltvas kerítése előtt hagyta az autót, és gyalogosan indult el a kastélyhoz vezető úton. Ideges volt, mert évek óta nem találkozott a gróffal, és tudta, hogy olykor mennyire kiszámíthatatlan. Megcsodálta a birtokot övező, százévesnél is öregebb olajfák sorát.

Ahogy belépett a kertbe, látta, hogy a gróf a homlokzat elé ültetett rózsabokrokkal foglalatoskodik. Világos öltönyt viselt, a fejét pedig a tavaszi nap ellen filcsapkával védte, amelyet le-levetett, hogy végigsimítson őszülő haján. A professzort meglepte, hogy erős lapátkeze milyen gyengéden nyúl a virágokhoz; észrevette azt is, hogy a gróf az évek múlásával mit sem változott.

– Jó napot, Arnaldo – köszöntötte a professzor kimérten.

A gróf megfordult, és ráemelte résnyire összeszűkült szemét. A keze megfeszült a nyesőollón.

– Szólnom kell Aureliónak, hogy javítsa ki a hozzánk bejáratosak listáját – mondta, azzal újra a rózsák felé fordult.

A professzor kényszeredetten elmosolyodott.

– Látom, itt még mindig nem látnak szívesen – jegyezte meg a fejét csóválva. – Pedig már sok idő eltelt, nem gondolod?

A gróf újra ránézett; az az ember kihozta a sodrából. Vajon mit akar? A legutóbbi alkalommal alaposan összevesztek. Nem bocsátotta meg neki, hogy nem szólt Graziella távozásáról, és főleg mert megpróbált úgy mesterkedni, hogy hasznot húzzon a balesetéből. Pedig valaha a legjobb barátja volt.

– Bökd már ki, Domenico, hogy miért jöttél – szólt rá bosszúsan.

– Nem bánod, ha leülök?

A gróf a legszívesebben kipenderítette volna.

– Számítana, ha azt mondanám, hogy bánom?

A professzor alacsony, szigorú ábrázatú ember volt, aki mindig haragosnak látszott, és feltűnően kopasz feje a koránál idősebbnek mutatta. Letette a sapkáját a márványasztalra, leült, és koromfekete tekintetét körüljártatta a kerten.

– Lám, itt még minden ugyanolyan pompás, meggyőződésem, hogy ez Toszkána legelragadóbb kastélya.

A gróf bosszúsan bámult rá.

– Nem hiszem, hogy azért jöttél, hogy megcsodáld a kastélyt, Domenico!

– Nem hát. Van egy javaslatom a számodra.

A gróf válaszként csak valamit elmormolt a bajusza alatt.

– Kiállítást akarok rendezni az Uffizi Képtárban. Egy év múlva nyugdíjba megyek a restaurátori osztály éléről, és mielőtt befejezem a pályámat, szeretnék tisztelegni a Mester emléke előtt.

– A pályádat, amelyet a családomnak köszönhetsz, ezt ne felejtsd el – jegyezte meg a gróf.

A professzor egy fejmozdulattal hessentette el a megjegyzést.

– Csakhogy van egy bökkenő, mert az igazgató úgy gondolja, hogy Botticellinek már éppen elég képe van a múzeumban, és inkább más festőket kell bemutatnunk. Nem egykönnyen szántam rá magam, hogy hozzád forduljak. Sokat tépelődtem, mielőtt eljöttem, de tudom, hogy ebben egyetértünk, ebben mindig is egy véleményen voltunk.

A gróf a rózsákat nyesegetve rásandított.

– A pénzügyi segítségedre van szükségem ahhoz, hogy Botticellit az őt megillető helyre emeljem a művészettörténetben.

– Na, persze – felelte a gróf, és arra gondolt, hogy a másik mindig ki akar csikarni tőle valamit.

Látva, hogy a szavai nem keltettek különösebb érdeklődést, a professzor közelebb ment.

– Ez lesz a leglenyűgözőbb kiállítás, amelyet Botticelli műveiből valaha rendeztek. Megkerestem a legkiválóbb tanítványaimat, akikkel eddig dolgoztam. Közülük ketten egészen rendkívüliek.

Elővett a zakója zsebéből egy fényképet, és megmutatta. A gróf közömbös pillantást vetett rá, de aztán valami megragadta a figyelmét. Kikapta a képet a másik kezéből. A nyesőolló a földre esett.

– De hisz ez…

A professzor elmosolyodott.

– Hihetetlen, igaz?

– Nem létezik! – kiáltott fel a gróf, és falfehéren meredt a fényképre.

– Gyere el holnap az Uffizibe, és mindent elmondok.

A professzor felvette a sapkáját az asztalról, és távozott, otthagyva a grófot, aki feldúltan szorongatta a fényképet. A kapuból még visszafordult, hogy egy pillantást vessen a birtokra.

– Te bezzeg mindig, mindent tálcán kaptál!

A fejébe csapta a sapkát, és elindult visszafelé az úton, amerről jött.