Eötvös József

A nővérek

Elbeszélések

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-065-6

A NŐVÉREK

1

Felső-Magyarország egyik legszebb vidékén fekszik Ormoslak. Az igénytelen falu, mely e nevet viseli, mennyire én tudom, sohasem fordult elé történetkönyveinkben, s még a megyében is sokak előtt csak nevéről ismeretes; de ki egyszer ott járt, az visszakívánkozik tájára, hol semmi nagyszerű, semmi rendkívüli nem ragadja bámulásra a nézőt, de hegy és völgy, rét és erdőség egy bájló tájképpé olvadnak össze, melynek szépsége nem egyes részleteiben, hanem az egésznek harmóniájában fekszik.

A völgyet, melynek egyik végét a falu foglalja el, minden oldalról középmagasságú hegyek kerítik; csak egy keskeny nyílás látszik a hegykoszorúban, melyen a völgyön átfutó patak a Hernád felé siet, s egy keskeny út a patak partját követve, a falut a kassai országúttal s így a világgal összeköti. A völgy hosszúsága legfeljebb egy mérföld, szélessége alig félannyi. Aljában a patak mellett, mely egész hosszában átfutja, s majdnem minden nyáron legalább egyszer elönti, rétek s kaszálók állanak. A hegyoldalon felfelé, meddig a földnek minősége és fekvése engedi, szántóföldeket látunk. A hegy felső részét sűrű erdőség takarja, mely közül itt-ott egyes sziklák magaslanak ki, távolról csaknem váromladékokhoz hasonlók. A falu, mint mondám, a völgy egyik végén, de valamivel emeltebb helyen áll, úgyhogy a közepén épült templomtól az egész völgyön végignézhetni. Még valamivel magasabban fekszik a kastély. Francia ízlésű, tágas épület, melynek udvarát elöl vasrostély választja el a falu utcájától, más oldalain kert környezi, s mely, ha a művészet igényeinek nem felel is meg, a lakhatóság s kényelem színét hordozza magán.

E kastélyban lakik gróf Ormosy; s ha a vendégek közül, kik néha nála megfordulnak, valaki az erkélyről körülnézve gazdájának sorsát talán megirigylé: ezt alig vehetni rossz néven, főképp mert a végzet Ormosyt e szép birtokon kívül fiatalsággal, egészséggel, s mi legtöbb, egy kedves nő szeretetével áldotta meg, kivel boldogságát megoszthatá.

Július vége felé 1831-ben, mikor történetünk kezdődik, Felső-Magyarországban rendkívüli izgatottság uralkodott. A lengyel forradalom, a katonai őrvonal, mely részint ellene, részint az akkor Európában először mutatkozott kolera miatt felállíttatott, maga a betegség, mely minden elővigyázat dacára a határokon átjött, s a megye északi részeiben pusztításait megkezdette, mindenkit aggodalommal töltöttek el. Az országúton megyei orvosok és tisztek kocsiztak körül, a falukban nagy előkészületek történtek a kolerában meghalandók mikénti temetésére nézve, a megyék székhelyein folyvást gyűlések tartattak, Ormoslakra azonban mindezen zaj alig hatott el. A völgy lakói teljes nyugalomban s biztossággal néztek a jövőnek elébe, annyival inkább, minthogy a vén kovácsnak állítása szerint ezelőtt negyven-egynéhány évvel, mikor az egész megyében a himlő oly mértékben uralkodott, hogy a lakosoknak csaknem egyharmada meghalt, Ormoslakon s környékén senkinek sem történt baja; a kastélyban pedig, mint a kulcsár állítja, még kevésbé félhetni, mert az a falunál magasabban fekszik, és attól szükség esetén, ha a kapu elébe őrök állíttatnak, egészen elzárható. E meggyőződésnek az vala következése, hogy nemcsak Ormosy s neje, kik szerencsés emberek módjára bizalommal tekintettek a jövőre, hanem a kastély többi lakói is félelem nélkül éltek, s Ormoslakon minden ugyanazon rendben és sorban maradt, mint máskor, csakhogy a ház – most, midőn a szomszédoknak egy része, félvén a betegségtől, jószágait elhagyá, és maga Ormosy is, mint több küldöttségnek elnöke, sokszor a megye székhelyén tartózkodott – csendesebb vala, mint máskor; s ki például azon nap, mikor e történet kezdődik, a kastély udvarára lép, az egész épületet lakatlannak gondolhatná.

Az év legforróbb napjainak egyike vala ez. A főépület ablakredőnyei zárvák, a folyosókon a gazdasszony ecetesüvegein kívül nem látni semmit, s még a konyha előtti pad is üresen áll. Az udvaron, honnan a falunak egy része vizet hord, s hol máskor az ácsorgóknak egész serege látható, minden hallgat; csak az istállók nyitott ajtain át hallani prüsszögést és dobogást, mellyel a lovak magokat a legyek ellen védelmezni iparkodnak, míg a sokkal türelmesebb kocsis és lovászok, a légysereg ellenére, mely őket környezi, nyugodtan folytatják délutáni álmukat. Az egész udvaron és kastélyban nem mozdul semmi, s a vasrostélyon keresztül, mely az udvart az utcától elválasztja, szintén nem mulatságosabb a kilátás. Itt egy vénasszony szundikál a ház előtt, ott egypár gyermek játszik az akácok árnyékában; de a por-oszlopon kívül, melyet a forróságban időnkint egyszerre támadt s szintúgy egyszerre lecsendesült forgószél felsodort, nem jár senki körül az utcán. Annyival meglepőbb a hatás, ha a csarnokon, mely földszint az épület közepét foglalja el, keresztülmenvén, rögtön a legszebb kertek egyikében találjuk magunkat.

A ház közelében nagy pázsitszőnyeg terül el, rajta egyes idegen növények s virágágyak még inkább emelik a kellemes hatást, melyet a friss zöld a szemre gyakorol. Távolabb facsoportozatok állanak, a régi kertnek vagy erdőnek maradványai, míg az emelkedő háttért sötét erdő foglalja el.

E facsoportozatok egyike alatt, melyet százados hársak képeznek, két nőt találunk. Az egyik, magas, karcsú alak, kinek egyszerű, de ízletes és divatszerű öltözetéről is a háziasszonyra ismerünk, kerti széken ül, s munkáját ölébe eresztve, szemét egy előtte álló kosárra függeszti, melyben csecsemő alszik; a másik, nyilván dajka, a kosár mellett zsámolyon ül, és a szunnyadó gyermeket legyezgeti. A nők közelében egy körülbelől kétéves gyermek játszik, majd labdát vagy más játékot kapva fel, majd egy marok virágot vagy füvet tépve ki piciny kezével, melyet oly boldogan, oly büszkén hoz anyjának, mintha e virágokban a világ kincsét rakná le ölébe. Az anya mosolyogva követi gyermekének játékait, s a hímezést, melyen úgysem dolgozott, félretevén, a lóher és baltacim virágokból koszorút kezd fűzni. A kisleány tapsol örömében, s mindig több-több füvet hoz, mintha kis kezével az egész mezőt ki akarná tépni. Csak ha észreveszi, hogy anyjának figyelme néha a kosárban szunnyadó testvérére fordul, akkor hagy fel tevékenységével, s addig kiabál, addig húzza anyjának ruháját, míg ez ismét egy bátorító szót mond neki; s a kis szerelemféltő, ki még nem szokta meg, hogy anyja szeretetét valakivel megossza, ismét vígan fog játékához.

Valami véghetetlen kedves vala az egész jelenetben. Ez agg hársak talán soha boldogabb emberek fölött nem terjesztették ki ágaikat.

Órák folytak el, s ők nem vették észre, ők még csak nem is gyanították, hogy azalatt, míg a rekkenő meleg ellen a hársak árnyékában menedéket találtak, nyugat felől a láthatáron felhők vonultak össze. A fecskék nyugtalanul kezdtek körülszállni, csaknem a földet érintve röpülésökben; a fák sudarain gyenge szellő lejtett át, s amint a lomb megmozdult, a világos pontok, melyeket a lombon átható napsugarak a földön képeztek, megváltoztatták helyüket.

– Nézze csak a nagyságos asszony – szólt a dajka örömmel –, Ninácska nevet.

– Csak egy napsugár esett arcára; húzzuk félre a kosarat, talán nem ébred fel.

– Napsugár is esett reá, de mosolyog is – mondá az előbbi –, az édes gyermek talán angyalokkal beszél álmában.

– Vagy rólam álmodik – szólt az anya, midőn mosolygó gyermekeit nézé, s annyi boldogság vala kifejezve arcán, mennyi csak egy anyának szívében fér meg.

A kastélyból azalatt két férfiú közelített e helyhez. Az egyik maga Ormosy, ki, mint poros ruháiról és kihevült arcáról láthatni, éppen most érkezett meg; a másik egy már koros s kissé vastag ember, Karimásy jószágigazgató, ki minden buzgósága mellett ma alig képes fiatal urát követni, oly nagy és sebes lépésekkel halad az előre.

Ormosyt, úgy látszik, rendkívül fontos vagy kellemetlen tárgy foglalja el, arcán szokatlan izgatottság vehető észre; az igazgatónak máskor joviális képén pedig aggodalom s csüggedés látszik.

Midőn a helyhez közelítenek, hol a grófnét gyermekeivel láttuk, a fiatal nő a kosár fölé hajolva éppen kisebb gyermekének vánkosait igazgatja, míg a nagyobbik az anyjától készített koszorút annak fejére teszi. Ormosy egy percig megállt; látszólag meg vala indulva. Szeme előtt állt képe azon összes boldogságnak, melyet eddig élvezett, s melyről sejdíté, hogy azt soha ily mértékben többé nem fogja feltalálni. De a kis Margit meglátta apját, s magasan felemelve koszorúját, kiáltozva szaladt felé; míg a grófné meglepve férje váratlan jötte által, szintén elébe sietett.

– Ez csakugyan váratlan öröm – szólt a grófné, miután férjét megölelve, a fák alá vezeté –, még kocsid zörgését sem hallottam.

– Lóháton jöttem – mondá a gróf.

– U.-tól idáig lóháton, e hőségben, s ily rögtön, holott csak holnapra vártalak; mi történt? – A grófné férje arcának megváltozott kifejezését észrevéve, nyugtalanul várá feleletét.

– Kedves Annám – szólt Ormosy a lehetőségig nyugalomra kényszerítve magát –, a dolog reánk nézve e pillanatban inkább kellemetlen, mint veszélyes; de kellemetlen, igen kellemetlen. A szomszéd megyében parasztlázadás ütött ki; már nálunk is mutatkoznak a bajnak jelei. Több falu feltámadt az urak és tisztjeik ellen. A katonaság a határt őrzi, s így nincs eszköz, mely által a felbőszült csoportot féken tarthatnók. Ki kell tehát térni előle, s én azért jöttem, hogy Kassára vigyelek. Megtettem minden rendelést. Mihelyt besetétedik, megindulunk.

– De mi a lázadásnak oka? – kérdé a grófné bámulva.

– Valószínűleg igen sok – mondá Ormosy –, az ürügy, mely alatt a szerencsétlen tömeget felizgatják, az, hogy az urak s orvosok a népet megmérgezik. Miután egyes falukban többeknél a kolera azon óvszerek használata után tört ki, melyeket felsőbb rendelések nyomán a megye s a földesurak kiosztottak: a nép most mérgezésről szól, s az urakban csak gyilkosait látja. Vannak, kik a zavargásokat orosz vagy lengyel forradalmi emisszáriusok működéseinek tulajdonítják; mások az egészben csak azon nyomásnak következéseit akarják látni, melyet a jobbágyok egyes földesuraktól s tisztektől szenvedtek; de bizonyos, hogy a nép több helyen a dühösségig megy, s hogy a lázadás rendkívül sebesen terjed. Azonban nyugodt lehetsz – folytatá biztató hangon –, amerre jöttem, még nincs nyoma; és meg vagyok győződve, hogy a faluban még az egészről mit sem tudnak, s Kassán leszünk, mielőtt a hírnökök közül, kiket a lázadók faluról falura küldenek, valamelyik idejő.

– De miért is menjünk el? – szólt a grófné bámulva – rólunk a parasztok csak nem tehetnek fel oly szörnyűséget. Egész életünkben nem bántottunk senkit, sőt jóltevőiknek neveznek.

– Rusticus ungentem pungit – sóhajtozott az inspektor, ki minél többet hallott a lázadásról, annál inkább izzadni kezdett, s vörös kendőjével törülgeté homlokát. – Higgye el nagysád, a mi parasztjaink sem jobbak a többieknél és…

– Én ezt nem hiszem – vágott szavába a grófné –, s ha tőlem függne, a legnagyobb lelki nyugalommal maradnék itt. Az ormoslakiak minket sohasem fognak bántani.

– Nincs okuk reá – szólt a gróf –, s talán ha mindenütt így bánnak a jobbágyokkal, nem jutottunk volna e helyzetbe; azonban mégsem akarnám rájok bízni családomat. Azonkívül jöhetnek idegenek, más uraságok jobbágyai, kik a mieinket magukkal ragadják, vagy helyettök garázdálkodnak. Hidd el, kedvesem, ily körülmények között városon kívül nincs semmi biztosság. Úgyis az egész nem soká tarthat, legfeljebb egy-két hét múlva ismét visszajöhetsz. De itt jő a tisztelendő úr, valószínűleg hallott már valamit, ő bizonyosan egy véleményen lesz velem.

S ezzel Ormosy a közelgő elébe sietett, míg a grófné a remegő jószágigazgatóval magára hagyatva megjegyzé, hogy ha a plébános csakugyan úgy vélekednék, mint férje, azonnal útnak indul. – Ő oly bátor és higgadt ember, hogy tanácsát vakon követhetjük.

– Ő igen bátor s igen higgadt – válaszolá az inspektor, ki talán először életében mondá a plébánosról dicséretet, s kinek ez még halálos félelmének közepette is rosszul esett –, befolyása is lesz a népre, eleget fogta pártját.

Míg a grófné s az inspektor türelmetlenül várják a plébánost, ki azalatt Ormosyval élénk beszélgetésbe ereszkedett, és lassú lépésekkel közelít, ismerkedjünk meg mi is azon férfiúval, ki egész körére, mint látszik, oly hatalmas befolyást gyakorol.

Az ormoslaki pap egyike azon embereknek, kik már külsejök által is magokra vonják figyelmünket. Magas termete, melyet a papi ruha, bármi röviden hordozta is azt, még inkább kitüntetett, feszes magatartása és szegletes mozdulatai, szóval egész külseje a barkóig s rövidre nyírt őszülő hajig, melyet egészen katonai szabály szerint viselt, személyének inkább katonás, mint egyházi alakot adtak. – A tisztelendő úr sohasem felejthette el azon időt, melyet, mint egy gránátos ezred tábori káplánya, nagyrészt háborúban töltött, s ámbár békésebb hivatalát már tizenöt év óta tölti be, beszédében még most is a kommandó ritmusát tartotta meg, s időnkint oly hangon inti híveit, mintha ágyúk dörgése között szólna.

Ha festő egy lelkipásztor ideálját ecsetelné, az alak valószínűleg az ormoslaki plébánoshoz nemigen fogna hasonlítani, és az érdemes férfi magaviseletében is voltak dolgok, miken a vidék jámborai néha megbotránkoztak. A plébános szerette a társaságot, s éppoly fennszóval szólt és nevetett, mint bárki más; talán többet tarokkozott, mint szükséges volt, s nem mentegeti magát, mint az esperes tenni szokta azon állítással, hogy azért szereti a játékot, mert éppen kártyázás közben látjuk leginkább a szerencse ingatagságát, s minden emberi számítások haszontalanságát; ha a püspök vizitációra készült, az ormoslaki pap hátára vette puskáját, s haza sem jött, míg egy őzet s legalább hat császármadarat nem hozott vendégei számára, bármit beszéljenek a kánonok a vadászpapok ellen. De ki őt közelebbről ismeri, s egy ideig híveinek körében látta, az mindemellett azon meggyőződésre jutott, hogy tiszteletre méltóbb embert és jobb papot nemigen látott még.

Farkas Máté – mert a sors különös szeszélyében e jámbor pásztornak éppen ezen nevet adta – makacsul ragaszkodott minden jogához. Valamint felsőbbjei körében lelkesedéssel védelmezé azon önállást, mely a plébánost illeti, úgy a néptől is az utolsó fillérig megkívánta a magáét; csakhogy éppoly szigorúan teljesíté kötelességeit is, és azoknak, kiktől az ágybért pontosan beszedte, sokszor maga adta az arra szükséges pénzt. Mert, mint mondani szokta, mi lenne a világból, ha eltűrnők, hogy az emberek kötelességeiket ne teljesítsék; de mi lenne az emberekből, ha egyik nem segítene a másikon.

A plébános első tekintetre nagyon is pontosnak és szigorúnak látszott. Ha hibát vagy rendetlenséget vett észre, a dorgálás nem maradt el. Ő azt kötelességének tartá, s oly híven s gyakran teljesíté e kötelességét, hogy szava végre, bármiről beszélt is, úgy hangzott, mintha valakit megdorgálna; de az ormoslakiak tudták, a plébános e durva szava mily kedves dolgokat tud mondani, mennyi baráti tanácsot, mennyi szelíd vigasztalást nyertek, midőn velök oly hangon beszélt, mintha roppantul haragudnék. A plébános úr szava olyan, mint a nagyharang – így vélekedett a nép –, mindig vastagon szól; de az embernek mégis jólesik, ha hallja. S csaknem hasonlót lehete mondani arcáról is, mely első tekintetre kellemetlennek látszhatott, s melyet azok, kik őt ismerték, végre mégis megszerettek. Szépnek a tisztelendő urat a leghosszabb ismeretség után sem mondhatta senki. Nagy vonásai, kiálló arccsontok, a bőrnek szokatlan barnasága s a kemény haj, mely megőszülhetett, de melyet semmi földi hatalom nem képes lesimítani, oly egészet képeznek, melynek az erős szemöldökök nem kölcsönöznek különös nyájasságot; de a sötét arc néha oly kedves kifejezést ölt magára, hogy az embernek szinte jólesik ránézni.

Szóval az ormoslaki plébános becsét csak az ormoslakiak ismerték. Egyike vala ő azon embereknek, kik körükből kiragadtatva nevetségeseknek látszanak, de kiknek minden szegletességeik éppen onnan erednek, mert a helyet, hová állíttattak, tökéletesen betöltik.

Farkas Máté mindennapos vala a kastélyban.

Ormoslaknak jelenlegi tulajdonosa még alig volt tízéves, mikor apja, aki a háborúban mint ezredes szolgált, kedves hadi káplánját az éppen akkor megürült ormoslaki plébániára kinevezte, s ez egész időközben nem történt semmi a háznál, miben ő részt nem vett volna. Ormosy nem gondolhatott a múltra anélkül, hogy Farkas Máté emlékével ne találkoznék. Ha a szünnapok alatt Ormoslakra jött, az ő társaságában lovagolt, vele ment először vadászni, őt látta apja halálos ágya mellett, tőle hallotta először gyermekének nevét; bámulhatni-e, hogy a plébános tanácsát a kastélyban még kisebb dolgok iránt is kikérek, s hogy a tisztelendő úr, az inspektor és a többi tisztek nagy bosszúságára, a grófra s nejére a legnagyobb befolyással bírt.

– Nem hittem volna, hogy a lázadás ily hamar terjedjen – szólt Ormosy.

– Mindezt a szénégetők teszik – válaszolt a plébános szokott erős hangján –, mondtam nagyságodnak, ne fogadjunk idegeneket az uradalomba. Szemét, mit máshonnan kisepertek; haszontalan homok, nem jó föld az, melyet minden szél magával hord, de nagyságod nem hitte; és most köszönetül, mert nekik kenyeret ád, és sokkal kedvezőbb szerződést kötött velök, mint kellett volna, fellázítják jobbágyait ellene. Hanem majd kikapják ezek is a magokét, csak szólhassak velök. A fődolog most az, hogy nagyságod a grófnét biztos helyre vigye.

– Magam is azt gondolom, s már minden rendelést megtettem. Mihelyt besetétedik, kocsira ülök, s Annát gyermekeivel együtt Kassára viszem.

– Az nem megy – szólt a plébános határozottan, fejét rázva. – Helységünk és Kassa között minden falu fellázadt. Az utakat fegyveres parasztok őrzik. Még jobb lenne itt maradni, mint azon veszélynek tenni ki magukat, hogy idegenek kezébe essenek. E nép bőszültségében szörnyű dolgokat követ el.

– De mit tegyünk? – kérdé Ormosy nyugtalanul.

– Mindenekelőtt kerülni kell mindent, mi a parasztok figyelmét magára vonhatná. Semmi készület. Mondják a kocsisoknak, hogy nincs szükség rájok, és a korcsmába mehetnek. Jó, ha őket ott látják. Akárhány van a faluban, ki már most is minden lépésre figyel, mely a kastélyban történik. Azalatt nagyságod a grófnéval és a gyermekekkel, mintha csak sétálna, a kerten át a vadászházhoz megy, hol Miska lakik, s ott marad; én pedig az angol lovászt, kihez teljes bizodalmunk lehet, a Farkasvölgybe küldöm. Ha a lovakat a kerten vezetik keresztül, nem veszi észre senki. Tíz óra felé nagyságod a grófnéval Miska házától egyenesen le a Farkasvölgybe megy, felül a lovakra, s csupa erdők között egy nap alatt Kassára ér. Az út nem a legsimább ugyan, s itt-ott fárasztó, de egészen biztos. Most azok is, kik máskor az erdőben élnek, a falukban s az országutakon kószálnak. A grófné bátor és jó lovas, és az öreg Pattogós, ki nagyságtokat a Farkasvölgyben a lovakkal várni fogja, úgy ismeri az utat, mint én a falu határát, eleget vadorzott ezen erdőségben.

Miután a grófné, ki azalatt a férfiakhoz csatlakozott, a plébános tanácsát hallá, elhalványodott. Csak most kezdé hinni a veszélynek egész nagyságát, s ez annál inkább hatott reá, mennél biztosabbnak és boldogabbnak érezé magát jelen körében. De Ormosyné nem tartozott azon gyenge teremtések közé, kik veszély előtt, mint a kismadár, melyet a csörgőkígyó megigézett, elvesztik lélekéberségöket, kik elbénítva a félelem által, minden határozatra képtelenek. Ő sem a távolságtól, sem az utazás fáradalmaitól s veszélyeitől nem ijedt meg; hanem valami volt a tervben, minek első pillanattól fogva a legnagyobb határozottsággal ellentmondott, s ez az vala, hogy kisebb gyermekétől megváljék.

Hogy a csecsemőt dajkája nélkül nem viheti magával, hogy ez, ki soha lovon nem ült, ily hosszú utat lóháton nem tehet, hogy minden megtámadás, mire a jelen körülmények között legalább késznek kellett lenni, százszor veszélyesebbé válik, ha ahelyett, hogy lovaik sebességére bíznák magukat, a dajkára és csecsemőre kell vigyázniok: mindezt Ormosyné belátta, teljesen bízott a dajka hívségében, s elismeré azt is, hogy kis Annája parasztosan öltözött asszony karjain sokkal biztosabb, mint ha nála marad; de mindemellett nem barátkozhatott meg azon gondolattal, hogy gyermekétől éppen ily veszélyes pillanatban váljék meg; s midőn férje s a plébános okaira többé nem tudott felelni, sírni kezdett, úgyhogy Farkas Máté valószínűleg maga is könnyekre fakadt volna, ha nagy szemöldeit fel nem húzza egész homloka közepéig, s így a pilláira toluló cseppeknek meg nem változtatja irányát.

– Végre is – szólt a plébános – igen természetes, hogy nagysád a kis Annától nehezen válik meg, s azt mondja, hogy Margitot még könnyebben hagyná el. Oly szívű asszonyok mindig úgy vannak ezzel. Ha gyermekök nagyobb, szeretik, mert már évekig szerették; s ha még kicsi, szeretik, mert még nem volt idejök, hogy eléggé szeressék. De az okosság…

– Hagyja abba, tisztelendő úr – szólt a grófné könnyezve –, én belátok mindent; de hiába, vannak dolgok, melyekről elismerjük, hogy okosak, s melyeket mégsem bírunk tenni.

– Addig, míg meg nem győződünk arról, hogy kötelességünk – folytatá, mondását kiegészítve a pap. – Nagysád sokkal jobb anya s keresztyén, semhogy gyermekének életét veszélynek tegye ki, csak azért, mert tőle egypár napra megválni nehezére esnék. De sietnünk kell. A gróf menjen az istállóba, s mondja az angol lovásznak, hogy ne nyergeljen, de készen várjon, s azután azt tegye, mit neki én fogok mondani. Nagysád azalatt magának s a gyermekeknek erősebb cipőt s melegebb ruhát hoz. Olyasnak mutatkozik az idő, mintha eső akarna lenni.

Természetünkben fekszik, hogy nehéz pillanatokban határozott parancsnak könnyen engedünk. Ha azon befolyásnak kulcsát keressük, melyet forradalmak alatt vagy nagy veszélyek alkalmával néha egészen ismeretlen egyediségek a tömegekre gyakorolnak, e kulcs egyedül abban fekszik: mert az általános rémülés pillanatában éppen csak egy bizonyos egyed vállalta a parancsolás szerepét magára; s épp azért nincs is nagyobb igazságtalanság, mint ha a népet azzal vádolják, hogy rosszul választá vezetőit. Nehéz pillanatokban mint egyesek, úgy a nép is nem választja, hanem vezetőjének azt fogadja, ki e szerep elvállalására elég bátorsággal bír, s éppen nem csudálatos, hogy ezek nem mindig a legildomosabb s lelkiismeretesebb emberek soraiból kerülnek ki. Ormosy s neje is ellentmondás nélkül távoztak, a plébános meghagyását teljesítendők; ő pedig a hársak alá ment, hol a csecsemő kosarában aludt, s hol Margit rég elhányva virágait, most kövecskékkel játszott, majd halomra seperve össze egész kincsét, majd az asztalon szétrakva, oly figyelemmel s buzgósággal, hogy még barátja közeledését sem vevé észre, kinek máskor oly szívesen belekapaszkodott hosszú fekete köntösébe.

A plébános szívét bánatos érzés fogta el, midőn e gyermekeket látá. Ő sokkal több aggodalommal tekintett a legközelebbi jövőre, mint azt Ormosy gondolá. A gróf sohasem követett el igazságtalanságot jobbágyain, s a grófné jóltevő gondviselésként hatott körében; de a plébános tudta, hogy mindemellett Ormoslakon sem az elégedetlenek, sem, mi több, ezen elégedetlenség okai nem hiányoznak. A nép mindig legfelsőbb helyen keresi szenvedéseinek forrását, s ez okon mindenért, mit egyedül a tisztek, a grófnak tudta nélkül cselekedtek, őt tevé felelőssé; s annál elégedetlenebbnek érzé magát, mivel az ormoslakiaknak egy része tót lévén, urával nem is beszélhetett, tehát egészen a tisztek kezére bízva gondolá magát. Farkas Máté a falu és kastély közt közbenjáróként szolgált, s fel sem vevé a gyűlöletet, mellyel az inspektor és a többi tisztek őt megtisztelték, híveinek, ahol csak lehetett, pártját fogta. De egyesek mindamellett mégis sértve érezek magukat, részint mert a plébánosnak nem jutott minden tudomására, részint mert Ormoslakon is, mint máshol, az emberek nemcsak valóságos sértések ellen panaszkodtak, s a plébánosnak nem bocsáták meg, hogy képzelt bajaiknak szószólója lenni nem akar. Ő sokkal inkább ismeré híveit, hogysem a dolog való állása iránt csalódásokba ringatná magát, s máris, midőn a falu háza mellett elment, a csoport között, mely ott más faluból jött hírnök körül sereglett, elég fenyegető szót hallott nemcsak az uraság, hanem önmaga ellen is.

– Boldog gyermekek – szólt magában, szemét az ártatlanokra függesztve –, mennyi veszély környezi, de tudatlanságuk megőrzi nyugalmukat, és felettök mások őrködnek; míg mi, minden fáradság s aggodalmak mellett, mikkel, vélt bölcsességünkben, száz veszélytől óvjuk magunkat, mégis szinte elvesznénk, ha felettünk is hasonlóan felsőbb gondviselés nem őrködnék.

E gondolat a plébánosnak megint visszaadta nyugalmát. Hangjában s az egész módban, mellyel a dajkának a dolgok állását s azt, mit tőle kívánnak, előadá, valami oly biztató volt, hogy Kati, az ijedtség után, mellyel a történteket eleintén hallá, egészen megnyugodott, s csak grófnéját sajnálá.

– Ne aggódjál te grófnédért, annak nem lesz baja – mondá Farkas –, azt Pattogós vezeti, s fogadom, oly utakon, hogy maga sem veszi észre, mikor egyszerre Kassán lesz. A szegény asszony nem is magáért, hanem csak azon aggódik, hogy gyermekét el kell hagynia.

– Azon nincs mit aggódnia – mondá Kati –, mikor Isten kisfiamat magához szólítá, és a tisztelendő úr éppen halála után, még a temetés előtt a kastélyba hitt, hogy akkor született kis Annámnak dajkája legyek, eleintén nagyon sírtam. Oly igazságtalannak látszott, hogy nekik, a gazdagoknak, most Isten még gyermeket is adott, s tőlem, kinek semmi egyebe a föld kerekségén, még fiacskámat is elveszi. Azt gondoltam, nem is fogom soha szerethetni ez idegen gyermeket, és csak azért mentem el, mert Miska akarta, és a tisztelendő úr is úgy parancsolta. De később láttam, mi jól gondoskodott a tisztelendő úr rólam. Első napokban eszem még mindig Pistikánál járt. Ő tizenkét nappal idősebb volt, és ha a finom pólyát és csipkés vánkosokat láttam, melyekben Annácskám feküdt, mindig eszembe jutott, hogy nem az én gyermekem; de később ezt is megszoktam. A kis angyal oly szépen nyújtá felém kezecskéit, nélküle talán meghaltam volna szomorúságomban; de mikor először mellemre fektetem, már könnyebben éreztem magamat; úgy látszott, mintha kis ajkai kiszívnák mindazon keserűséget, melyet szívemben viseltem. Ó, a grófné nyugodt lehet; míg én élek, a kis Annának nem lesz baja.

– Azt én jól tudom, s rajta a grófné sem kételkedik, csak attól tart, hogy téged valami baj érhetne.

– Mi baj érhetne engem? – szólt a dajka bizodalommal. – Ha egyszer Miskámnál vagyok, onnan az erdőkön át éjjel is eljutok Kerékhegyre nénémhez; és ugyan ki bántana ott? Kerékhegyen csupa magyar lakik, s néném, kit akkor láttam utolszor, mikor várandóban voltam, nem is tudja, hogy időközben gyermekem meghalt, és a kis comtesse-t az én leányomnak fogja tartani.

Míg a plébános a dajkával szólt, az inspektor azon helyen maradva, melyen a gróf által hagyatott, mennél többet gondolkozott, annál nagyobb félelembe dolgozta belé magát. Végre rémülése győzött még az ellenszenven is, melyet a plébános iránt érzett, s hozzá menve, kérdést tőn, mit tanácsol neki?

– Már a teins úrnak nem tanácsolhat senki mást, mint hogy innen pusztuljon, s pedig mennél elébb. A nép senkire sem haragszik inkább, mint inspektor úrra; nem szeretném, ha kezei közé kerülne.

– Az szörnyű volna – mond amaz remegő hangon. – A gróf elbeszélte, mit tettek azzal a szegény Krivanszkyval, gróf Váry inspektorával. Kissé szigorú ember volt, az igaz, de jó ember, mint a harapás kenyér, és oly mulatságos, az uraság nem is élhetett nélküle. Az embernek feláll haja szála, ha csak eszébe jut, mily kínokkal ölték meg. Egy kasznárt, ugyanazon uradalomban, a falusi bikával egyazon jászolhoz kötöttek, hogy a vad bika ölje meg, vagy a széna mellett haljon éhen. Az ember elborzad, ha eszébe jut, hogy egész életét oly kannibálok között tölti. Hiába, semmi míveltség, semmi vallás.

A plébános, ki mint bátor ember a félénkséget megveté, de sajnálkozék rajta, éppen az elrémült inspektornak néhány vigasztaló szót akart mondani, midőn a hallott észrevétel haragra gyújtá. – Semmi vallás – szólt ingerült hangon –, s az baj, ugyebár, hogy a népnek ilyenkor vallása nincsen? De ki más oka e vallástalanságnak, mint ön és hasonlói. Ha azok, kik a míveltség magasabb fokán állnak, vagy kikről a buta nép legalább azt hiszi, hogy állanak, ha ilyenek, mondom, a vallás iránt a legnagyobb közönyösséget mutatják, ha megvetik szertartásait, s akkor örülnek leginkább, ha az egyháznak szolgáit nevetségessé tehetik, vajon csoda-e, ha a nép a példát követi? Hisz mindenki szívesen utánozza felsőbbjeit, s mert ez egyébben nehezen sikerül, abban kísérti meg, mihez sem ész, sem világi bátorság, sem erő nem szükséges. Önök felfogása szerint a vallásra csak a népnek van szüksége, hogy alázattal meghajoljon felsőbbjei előtt, hogy szépen eljárjon a robotban, és panasz nélkül hordozza terheit; de a nép meg azt hiszi, hogy a vallás olyanoknak, kiknek Isten nagyobb hatalmat adott, még szükségesebb. Mit önök a népnél nélkülözhetlen korlátnak tartanak, abban a nép védelmet szeretne találni a hatalmasok ellen, s ha ezt nem találja, közönyös lesz az iránt, minek hasznát belátni képtelen. A vallástalanság nagy szerencsétlenség, legnagyobb átka századunknak, de önöknek nincs joguk ellene panaszkodni.

Az inspektor fohászkodva jelenté ki helybenhagyását, s oly bűnbánatos képpel állt ott, hogy a plébános megsajnálta őt. – Erősen hiszem – szólt kissé szelídebb hangon –, hogy a jelen események a teins úrra is meg fogják tenni hatásukat. Tábori életem idejében akárhányat ismertem, kikről csaknem meg voltam győződve, hogy vallásosság nem is fér szívökbe, és ím, megrázta a félelem, és elfért biz az.

Az inspektor egészen egyetértett, és remegő hangon jegyzé meg, hogy ha a papság egész befolyását a nép felvilágosítására használja, bizonyosan észretérítheti.

– Az nem szenved semmi kétséget, hisz végre minden ember eszére tér, úr és paraszt, bölcs és tudatlan, egyszer mindenik kijózanodik; a kérdés csak az: mikor? s azok után, miket a faluban láttam és hallottam, nem tanácslom, hogy akár inspektor úr, akár más valaki az én befolyásomra támaszkodjék. Legjobb kitérni. Ha besötétedik, jöjjön hozzám, s ha nem lesz benne más mód, a barát csuklyájába öltözködhetik, ki a búcsú alatt segítségül volt nálam; a szegény barátot nem bántja senki, és ha ön bajszát leborotválja, és szükség esetében tonzúrát nyírunk, nincs ember, ki ezen obskúrus öltözet alatt oly felvilágosodott férfiút gyanítana, minőnek inspektor úr egész életén át magát mutatta.

Az inspektor érzé a célzást, mely a végszavakban feküdt, azonban jelen alázatos hangulatában mindent eltűrt volna, sőt örvendett a dorgáláson, csak annyit tanácslott a plébánosnak, hogy míg a nép dühe tart, inkább ő is térjen ki.

– Csak még az kellene – szólt Farkas, oly hangon és kifejezéssel, melyen az inspektor szinte megijedt. – A betegség nyomai mutatkoznak, a nép fellázad, és én ilyenkor menjek el? Inkább izmokra tépetném magamat, mint hogy ezt tegyem. Rólam ugyan nem fogja mondani senki, hogy rám ijesztett.

– Én csak azt értettem, hogy a tisztelendő úr rövid időre menjen el, addig, míg éppen az első dühösség tart – mondá az inspektor mentegetve magát.

– Igen, hogyha majd minden ismét szép rendben lesz, akkor visszajöjjek – szólt Farkas még nagyobb indulatban –, eső után köpönyeg. S tudja-e inspektor úr, hogy az valóságos gazság volna, mit nékem tanácsol? És hogyha most elmennék, szégyenlenék visszajönni. A szegény népnek sohasem volt inkább szüksége reám, mint éppen most.

– Bizony a nép nem is érdemli, hogy érte magát oly ember feláldozza – sóhajtott az inspektor.

– És szeretném tudni, miért nem? – mondá a lelkész hévvel – mert néhány alávaló izgatónak ellenállni nem tud? Jobb lenne kétségen kívül, ha ellenállna; de ne feledjük, hogy azok, kiket a gonosz a tiltott gyümölcs leszakítására ösztönöz, és kiknek, ha tanácsát követik, a világ minden tudományát és hatalmát ígéri, talán éhesek is, és hogy nem annyira fényes vágyak, mint a jelen szükségei által ragadtatnak el. Ismerem e népet, egytől egyig láttam őket felnőni vagy vénülni – és tudom, hogy nagyobb része jámbor, szelíd emberekből áll. Ugyanazon csepp, mely reggel mint harmat függött a virágon, délben talán mint vészfelleg száll körül, és este, ha a vihar kidühöngte magát, ismét mint tiszta csepp ragyoghat valami fűszálon. A nép mindig érdemes reá, hogy egyesek magokat érte feláldozzák, érdemes már azért is, mert ő szintén annyiszor áldozza fel magát, s annyiszor áldoztatik fel egyeseknek. Az ormoslaki nép jó, becsületes, én mindig ezt fogom mondani, bármi történjék. Ha a szénégetők nem volnának, kiket szintén a teins úr fogadott fel erdeinkbe, jót mernék állni a békéért.

Ormosy s neje, kik azalatt a kastélyból visszatértek, véget vetettek a beszélgetésnek. Az inspektor kancelláriájába ment, hogy ott várja be az estét; a többiek, sürgetve a plébános által, az erdő felé indultak. Lassan haladva elébb, mintha csak sétálnának, sebesebben, mihelyt az erdőben voltak, és sietésök senkinek figyelmét sem vonhatta magára.

Ormosy s a plébános félhalkan beszéltek egymással. Előttök a grófné ment, kisebb gyermekét tartva karján; a dajka erősebb levén, most Margitot vivé. – Nézetem szerint – szólt végre a grófné hosszabb hallgatás után – távozásunk fölösleges; de szívesen megtenném, csak kisgyermekemtől ne kellene megválnom. Mintha előre érezném, hogy baja lesz.

A plébános újra igyekezett őt megnyugtatni. Ormosy türelmét kezdé veszteni. – Nem foghatom meg, oly okos asszony, mint te vagy, hogy lehet ily gyermekes. Mindenben oly józan vagy, csak ebben nem.

A grófné fájdalmas tekintetet vetett férjére. – Nem szólok többé – mondá szomorúan –, mert látom, hogy kellemetlen; de hidd el, kedvesem, ily dologban egy asszony sem bír annyi józansággal, mint ti, férfiak.

– S ez nagy istenáldás – szólt a plébános –, mi, férfiak, nagy józanságunkkal nem tudom, hány gyermeket nevelnénk fel. De legyen nyugodt, kedves grófné, az ártatlan gyermek fölött, ha anyja alszik vagy távol van, még egy másnak szeretete őrködik, s az nem fogja elhagyni e nehéz napokban. És most Isten áldja meg nagyságtokat. Siessenek. Dörögni kezd, s félek, rossz időnk lesz; de reménylem, nemsokára derültebb ég alatt meglátjuk egymást.

A plébános, mint hangjáról észre lehetett venni, rendkívül meg volt indulva; s miután a grófnénak kezet csókolt, s a gyermekekre áldást mondott, sietve távozott, nehogy könnyeit észrevegyék, melyeket ez egyszer, bármennyire felhúzta szemöldjeit, szemébe visszaszorítani nem bírt.