AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A lélekidomár

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-78-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A lélekidomár

Tartalom

A lélekidomár

A címalak

A végzetes személycsere

A rémper hőse

A nevető leány

Monterosso és Kolaczin

Egy mesés jellem

Nem nevet már

A karácsonyfa alatt

A világon kívül

Egy csepp vér – egy csepp méreg

A két hajó

A méregkeverő

Az elrabolt kincs

A Lis Blanc szekrény

Ami a két írás között van

Monsieur de L’âne doré

Raoul Ripaille

Még csodadoktor is!

A „szükséges semmi”

Lidy Carcasse

De L’Aisne Alfréd

Scilla

A pusztai rózsa

Gyors fordulatok

A kelengye

A nagy titok

Az agancskiállítás

Hermione

A dorogmándi kastélyban

„Belle Alliance”

Az asszonyok eszményképe

„Imádlak!”

A kígyófogak

Az összemérkőzés

Vagy, vagy?

A bűnhődés

A Kolumbusz tojása

Az utolsó szó

A címalak

Ami az állatszelídítő a fenevadak ketrecében, ami a hindu kígyóbűvölő a csúszómászói között, ami a lóidomár a fék nem szokta szilaj ménnel szemben: – az a „lélekidomár” a lelkes állatok világában.

Új szó, rossz szó; de nincs más.

Az alak pedig létezik, mely e rendkívüli fogalmat betölti: új szót kellett a számára kitalálni.

Egy közönséges ember, akinek nincs a kezében sem Mózes varázspálcája, sem villanyütésű Cagliostro-bot; még csak egy csendbiztosi korbács sem – aki nem rendelkezik monte christo-i mesés kincsekkel – nem hoz magával hódító külsőt – aki nem művész, nem költő, nem hős – még csak nem is politikai celebritás.

És mégis csodákat tud tenni.

Kitalálja annak a gondolatját, akivel beszél; azt a gondolatot, amit az elmondott szó gondosan rejteget.

Eléje kerül a szándéknak, s kihallgatja a titkos vágyakat.

Önvádra kényszeríti a megrögzött bűnöst; éjlátta, sírelhantolta rémtetteket napfényre idéz.

A kétségbeesettet, aki öngyilkosságra gondol, visszavezeti a léleknyugalomhoz, megtanítja remélni, új életet kezdeni.

Lát szívet és lelket – a börtönök sötétjén s az úri termek csillogó ragyogásán keresztül.

Idegen országban, új társaság, ismeretlen világ közepette is egyszerre otthon találja magát, s úgy játszik az emberek lelkein, mint a virtuóz a hegedűn.

Halálos ellenségét jó barátjává tudja szelídíteni.

A hű cimbora képében felismeri veszedelmes ellenfelét, és védeni tudja magát messze időre tervezett kelepcéi ellen.

A gőgös megvetéstől kicsikarja az elismerő becsülést.

Kiszemel száz életfogytig elítélt rab közül egy méregkeverőt, s azt teszi mindenesévé, akire mindennap rábízza az életét. Rajongó ragaszkodásra kényszeríti a kacérság mintaképét.

És elég merész letépni a saisi kárpitot egy női szív rejtélyéről, melynek jelmondata: „a mások boldogtalanságának örülni s gyűlölni a saját boldogságát”.

És ez az ember amellett nem valami kivételes lény: nem próféta, nem önfeláldozó mártír, nem megváltó szent; hanem rendes, közönséges észjárású ember, akinek minden vágya, öröme, fájdalma olyan, mint más emberé szokott lenni; aki éppen úgy, mint mi valamennyien, ellenségeinek ellensége, saját magának legjobb barátja, szenvedélyeinek szolgája – de egész ember.

Azért idomár a lelkek fölött.

Hogyan lett azzá? Ezt mondja el a történetünk.

A végzetes személycsere

Az első csárdásnak vége volt; cigányok húzták a kopogóst: huszonnégy pár táncolta egész tűzzel; „Három a tánc!” volt a jelszó – szokás szerint.

Ebben csak az a nevezetes, hogy mindez a budai királyi várpalota termében történt: ugyanabban a teremben, amelyben a trónbeszédet olvassa fel a király mind a két „ház” előtt.

A koronázási táncestély volt ez.

A csárdás után szünidő következett, azután sorakozik a folytatás. A két koronás fő folytatni fogja a cercle-t. Most egy órára a legmagasabb urak is a teázótermekbe vonulnak vissza.

A bálteremből pedig tódul a fiatalság a büfébe.

Minden ember fiatal „ma”. Húsz esztendő ki lett törülve az életéből a mai nappal az egész magyar nemzetnek, hát hogyne lett volna fiatal minden ember?

Aztán ez a nemzeti viselet is fiatalít. Ezek a kevély, kérkedő, bogláros, sujtásos, vitézkötéses jelmezek, a tomport verő kardok, a pengő sarkantyúk, az arany cafrangos nyakkendők mind fiatalítanak; még akinek szürke feje van, az is fiatal számba megy, a kopasz fej meg éppen nagyon hozzáillik a magyar ruhához.

A gazdag büfében negyven udvari lakáj szolgáltatja az ételt és italt a vendégeknek. Maguk az inasok is tekintélyes egyéniségek. Egynek a melléről sem hiányzik valamely érdemrend. Némelyiké egészen válláig végig van rakva keresztekkel és mèdaille-okkal. Világos sárga frakkjuk van, fekete, kétfejű sasos bordűrrel, oldalukon vékony koszperd. – A vendég uraknak még most nincsenek érdemrendjeik. Még maguknak a minisztereknek sincs. Hiszen csak tegnap óta miniszterek.

Még tegnapelőtt azzal köszöntöttük őket, hogy „Szervusz, pajtás”, s ma már: „Hogy állok a gráciádban, kegyelmes uram?”

A büfé melletti kék teremben vannak kisebb, kerek asztalok, amelyek mellett (kerek asztalok szokása szerint) rendesen még eggyel több ember elfér, mint amennyi már körülülte.

Akiknek elég praktikus eszük van, nem tapostatják le a sarkantyúkat a büfében, hanem igyekeznek egy ilyen kerek asztalt elfoglalni. Itt aztán nincs pártkülönbség.

Minden újon letelepülő hoz magával valami új anekdotát a bálteremből. Gyönyörű calembourok! A távollevők rovására nevetni mindig egészséges. Csupán egyre nézve általános a magasztalás. A királynét nem győzi mindenki dicsérni. Minden szavát összegyűjtik, amit mondott. Egész legenda támad körüle.

Nagy későre érkezik a teremből a lakomázók közé az újdonat belügyminiszter.

A legtökéletesebb gentleman az országban. A fekete frakkban veszedelme a hölgyeknek, a veres frakkban veszedelme a rókáknak; – a nemzeti viseletben pedig közszeretet tárgya.

Milyen jókat mondott annak idejében! Nem is maradt utána más, mint csupa jó emlékezet.

– Ez volt a meleg nap! Száz kitűnő hazafit egyenkint bemutatni!

– Ide, kegyelmes uram! Szorítunk a számodra helyet! Parancsolsz pezsgőt és fajdsültet?

– Köszönöm! Én csak teázom.

– Itt van az én helyem. Átengedem – szól felkelve a helyéről egy Zrínyinek öltözött balközépi képviselő.

– Ne félj tőlem, tigris, nem foglak el.

– Azt ki tudja? A helyemre ülhetsz bátran. Nem fogsz rebellis lenni tőle.

(„Tigriseknek” hítták azon időben a Tisza-párt szónokait: nem azért, mintha ennek a nagy macskának a kegyetlen vérszomja által tették volna magukat félelmessé; hanem azért, mert a Tigris vendéglőben tartották a gyűléseiket.)

A tigris átadta a helyét a miniszternek, s kicsörtetett a táncterembe, az ott maradt hölgyek közül valamelyiknek udvarolni. Eltávozásakor csendesen kezet szorított a szomszédjával, aki ülve maradt.

Ez egy magas, széles vállú férfi, akinek halavány arcát csaknem arab metszésű vonások teszik feltűnővé: a szakállal összefolyó bajusz szénfekete és ritka; az ajkak vékonyak; az orr hajlott, a szemöldek egyenesek, a homlok kétfelé osztott, külön domborodva, s hanyagul lehajló üstöktől árnyalva. Csak az az egy veszi el az arc keleties típusát, hogy a hosszú, sötét pilláktól környezett szemek zöldeskékek.

A sokféle változatú magyar nemzeti öltönyök között az övé látszik a legegyszerűbbnek; mente és atilla egyformán fekete szövetből, asztrakán prémmel; kard, gombok, mentekötő oxidált ezüst, csak a mentelánc csatját képező onyx Medúza-fő a megnéznivaló rajta. Szakértők szerint ez egy múzeumba való példány.

A magyar udvari estélyeken az is az egzotikus élvezetek közé tartozik: egymásnak a mentekötőjét, kalapforgóját megbámulni. Némelyik tízezreket ér forintokban; némelyiknek története is van, amely Zsigmond királynál kezdődik; némelyiknek meg olyan története van, ami a zálogházban végződik.

A fekete ruhás összébb húzta a mentéjét, hogy tágabb helyet engedjen a miniszternek: egy sárga frakkos rögtön hozta a kegyelmes úr számára a pekkót, rum nélkül, cukor nélkül. Így szereti. Ezek a derék emberek nagy tapintattal bírnak az ilyenben!

– No, ma nálamnál csak egy ember boldogabb a két magyar hazában; s az Rózsa Sándor – mondá a miniszter.

– Hát kiszabadult?

– A holnapi hivatalos lap hozza az általános amnesztiát minden politikai elítéltnek. Én már ma kihozattam Rózsa Sándort a börtönből, s rábíztam a Lászlóra, hogy vigye el magával a kedvenc korcsmájába, a Kis Pipába, traktálja meg az én rovásomra.

Ezt a Lászlót is jól ismerte mindenki. A gentleman miniszternek vígjátékba való komornyikja volt.

– Karikás uram a magas vendég tiszteletére ma díszlakomát rendez a korcsmájában, s az óbudai dalárda hangversennyel örvendezteti meg. Mert hát vannak nekünk híres embereink; politikusok, költők, muzsikusok; de csak legnépszerűbb azért mégis a betyár. A fekete ruhás közbeszólt.

– Hát Rózsa Sándor politikai elítélt?

– Legalább a bírái azzal indokolták a húszesztendei fogságát.

– Eszerint most már egy fogoly sincs a váci börtönben?

– De, egy még ott maradt. Nem annyira azért, hogy a porkolábnak legyen kivel tarklizni; hanem azért, mert postát rabolt ki, s még tizennégy esztendeje van leülnivaló.

– Kalondi?

– Igen. Szegény Kalondi, olyan tisztességes úr volt valaha!

– És én azt mondom neked, kegyelmes uram, hogy jobban tetted volna, ha azt a postakirablót bocsátod szabadon; mert az a politikai elítélt; a Rózsa Sándort tartod meg a porkoláb számára pikétpartinak; mert ez egy közönséges zsivány.

(Ilyen szabadon szoktak a magyarok a minisztereikkel beszélni.)

– És te ezt honnan tanultad?

– Az ábrázatjaikból. Mind a kettőt volt alkalmam látni a börtönben. Beszéltem is velük.

– Hahaha! Hát te vagy az a híres Lavater?

Az egész asztal átvette a kacagást.

A halavány képűnek egy arcvonása sem mozdult.

– Hát én ajánlok neked egy fogadást, kegyelmes uram. Én fogadok veled arra, hogy te három nap alatt szabadon fogod bocsátani azt a benn tartott postakirablót, s három hét múlva egy regement katonát fogsz kiküldeni, hogy fogja el neked megint a népdalok hősét, a dicső Rózsa Sándort.

– Tartom a fogadást! Mit adok, ha vesztek?

– Akkor adsz nekem valamit, ami neked semmibe sem kerül – énnekem semmit sem használ.

– Ha pedig te veszted a fogadást, akkor te adsz nekem valamit, amivel te is nyersz, én is nyerek, az ország is nyer.

– Áll!

Kezet adtak rá. Senki sem értette, talán ők sem mind a ketten, csak külön-külön, ki-ki a magáét.

A halavány képű aztán felkelt a kerek asztaltól, s elhagyta a termet. – Tapasztalt ember, mikor látja, hogy egy társaságban az ő rovására akarnak mulatni – azt teszi, hogy felkerekedik, s átengedi a tért a mulatni vágyóknak.

– Furcsa ember ez a mi Lándorynk – mondá egy öreg mágnás, aki már eddig is nehezen tartóztatta vissza magát, hogy a szeme közé ne nevessen a bölcselkedőnek. – Mindenféle bogarai vannak!

– A börtönöket tanulmányozza – magyarázza egy ifjú jogtudós: államtitkári jelölt az igazságügyminisztériumnál.

– Furcsa egy passzió!

– Tiszta bolondság! – Német tudóshoz illő foglalkozás! – mondogatták innen is, onnan is.

A miniszter védelme alá vette a megtámadottat.

– De jeles férfi ez! Hát sok embernek van egy kedvenc eszméje, aminek az egész életét szenteli. Ismerek egy tudóst, aki csupa madártojásokat gyűjt; megvan neki minden species: a strucctól elkezdve a kínai fán termő, virágból kikelő kacsa tojásig. Most a kihalt ősvilági dinornis tojását hajhássza Madagaszkárban. Van egy másik tudósom, aki meg csupa pókokat gyűjt; az egész életét a pókoknak szenteli, s valamennyinek tudja az egész genealógiáját. Aztán egy olyan tudósra is bukkantam már, aki meg a koponyákat tanulmányozza. Akit csak megkaphat, leültethet, megméri a koponyáját. Egy képviselőtársunkat arra kérte, hogy ha meghal, adja neki a koponyáját; annyira belészeretett. Hát a mi Lándory barátunk meg az akasztófavirágokat szedi a botanikai gyűjteményébe. Őtet csak azok érdeklik, akik tíz esztendőn felül vannak elítélve. Ezeknél kezdődik nála a „báró”. Heteket eltölt a börtönökben, s tanulmányozza a gyilkosok fiziognómiáit. Majd meglátjátok, hogy egyszer egy nagy könyvet fog róla írni.

No, már ez csakugyan elég ok volt az általános derültségre. Ezalatt egy fiatal úr, a kezében egy hosszú elefántcsont fogantyús pálcával, odasúgott egy szót a kegyelmes úr fülébe, mire az, otthagyva a teáját, rögtön kisietett a táncterembe.

A zenekar tagjai (katonák) már helyeiken voltak, de még a fölségek nem jöttek vissza a terembe.

Az átjárót egy szűkebb szoba képezi a büféből.

Itt útját állta a miniszternek az a bizonyos tigris, abban a Zrínyi-jelmezben.

– Azt mondtad az imént, hogy „Ne félj, tigris, nem foglak el”. Hát én azt mondom neked, hogy fogass el rögtön.

– Mi jóért?

– Megmondom. – Holnap ki lesz hirdetve az általános amnesztia minden politikai elítéltre.

– Már eddig valamennyi szabadon van.

– De egy benn maradt: Kalondi.

– Az közönséges postarabló.

– Nem az. Elfogta a postát, hogy elvegyen tőle olyan iratokat, melyek „miránk” veszedelmet tartalmaztak. Felismerték: elfogták; a bírák előtt közönséges rablónak vallotta magát; hogy szövetségeseit, akik a merénylettel megbízták, bele ne keverje.

– S kik voltak a szövetségesei?

– Ma együtt teáztál velük. Az egyik én magam. Az az ember eltűrte, hogy tizenöt évre elítéljék mint rablót, hogy meggyalázzák a nevét örökre. Vagy őt is bocsáttasd szabadon, vagy engem is csukass oda melléje.

– Jelentést fogok tenni – monda a miniszter, s azzal eltűnt a „fehér terem” ajtaján.

A Zrínyi-dolmányos ott maradt, azon a helyen, amelyen elhagyta.

Néhány perc múlva visszajött a terembe a miniszter. A kalpagjában valamit rejtegetett. Odasietett a tigrishez. Megmutatta neki, mi van a kalpagjában. Egy távirat.

– Meg vagy elégedve? – Köszönöm.

A miniszter az elfogadóterem felé sietett, ahol a szolgálattevő hivatalnokok voltak. Útjában összekerült a fekete ruhással.

– No, a fogadás első felét te nyerted meg. Kalondit még az éjjel hazaeresztik.

– Jó volna, ha a második felét pedig, kegyelmes uram, te nyernéd meg. Az igazi rablót még most megkaphatnád a Kis Pipában.

– Azt már nem teszem.

(Nem is volt az már akkor ott!)

Ez a kis intermezzo, mint a futótűz, terjedt el egyszerre a fényes társaságban. Mikor a felséges pár a fehér teremből kijött, már minden beavatott ember tudta, aki csak valaha magyar politikával foglalkozott.

Hja! Furcsa az a magyar politika! Olyan, mint a magyar kard: az egyik oldala éles, a másik tompa és sima; és mégis ugyanaz a kard.

És a király közbámulatra, a kör-fogadást (cercle) megkérdve, azt a Zrínyi jelmezes képviselőt tüntette ki megszólításával, akiről e percben jelenték fel neki, hogy ő volt – annak a kardnak az éle.

– Ma nagyon szép napunk volt.

– De az „éjszakája” még szebb, fölség! A király kezét nyújtá a megszólítottnak.

A teremben, mint egy csendes tengermoraj, susogott végig az önkéntelen „Éljen a király!”.

Akik értették, hogy mi történt, nagyot gondolkoztak utána.

…Szent Istvánnak nemcsak a koronája ereklye, hanem a jobb keze is az.

*

A fekete ruhásnak a részvényei kezdtek jegyezve lenni. Hisz ez olvas a jövendőben és a gondolatokban.

Hogy a fogadásának az első részében nyertes maradt Lándory, az tehát jó volt; de annál rosszabb az, hogy a népdalok hőse, Rózsa Sándor, amint hazaszabadult az alföldi pusztára, csakugyan ott kezdte, ahol elhagyá. Első dolga az volt, hogy valamennyi hajdani cimboráját mind összegyűjté, s azokat, akik elárulták, statárium elé állítá, főbe lövette; börtönben rekedt cinkostársakat kiszabadított, s réme lett az egész Alföldnek. Kétségtelen, hogy sok rablókaland lett az ő nimbuszának a takarója alatt elkövetve: minden futóbetyár nemesi levélnek tartotta, ha a köröző kurrensben a Rózsa Sándor cimborájaként lett a fejére díj kitűzve.

Ahogy Szegedre hazaérkezve, legelőször lóra tett szert, az egészen humoros ötlet volt tőle. Lovat venni nem volt neki szabad; lovat lopni pedig még kevésbé volt megengedve. Ő tehát adott pénzt egy ismerős fuvarosnak, hogy vegyen a számára egy lovat a csiszártul. Mikor azt megkapta, felült rá, utánaeredt a csiszárnak, azt megállította az úton, s visszavette tőle a ló árát. Tehát a lovat nem lopta, mert pénzt adott érte, s a pénzt sem rabolta, mert csak a saját pénzét kérte vissza. Ez a zsiványlogika.

Még sokkal nevezetesebb volt az, ahogy egy vén cinkostársa szerzett magának „alkalmatosságot”. Ott volt bezárva a szegedi várban, sokszoros rablógyilkosságért. Amint a rabtelegráf útján értesült a vén rabló a „vezér” kiszabadulásáról: természetesen ő is kötelességének tartotta a tömlöcből megszökni; éppen hetivásár volt, a vidékről jött szekerek ott álltak sorban a piacon: azok közül kiszemelt egyet, amelyen senki sem ült, felkapott rá, a lovak közé vagdalt, s az egész vásáros népen keresztül elvágtatott; a hídnál egy vámszedő meg egy csendőr fel akarta tartóztatni, azokat a szekéren talált vasvillával egymás után leütötte, s aztán keresztülhajtott a hídon; nyomába sem értek. (Az idén lőtték agyon üldözés közben.)

Ilyen vakmerő fickókból állt a hírhedett rablóvezér gárdája, akikkel bekóborolta az egész Alföldet. Egyik héten a Tisza mentén, másik héten már a Krasznánál beszéltek a viselt dolgairól. Jól volt értesülve a maga terepének a viszonyairól. Tudta, melyik bérlő mikor ád el nagyobb mennyiségű búzát: s a pénzt otthon tartja bérletfizetésre. Azt azután megrohanni, cselédjeit lefegyverezni, a pénzt kínzással kicsikarni, ez volt a hadvezéri tudomány. Azután meg a vásárról hazatérő egész kocsisort szépen feltartóztatni egy útféli csárdánál, s az elsőtül az utolsóig kifosztani: ez volt az igen jeles hadművelet. Az pedig, hogy egész gulyákat elhajtottak egy-egy pusztáról, aminek soha senki nyomába nem akadt többé, ez meg már éppen a hőstettek számába ment.

Valószínű, hogy a rablókalandokat nem is mind a hírhedett rablóvezér intézkedésére követték el. A példa ragadós. Aztán bementek azok a városokba is, s bezárt falak közül elemelték a legnehezebb Wertheim-szekrényeket, s azokat is úgy el tudták vinni, mint ahogy a szemfényvesztő egy elkért gyűrűt a pisztolyból kilő, s aztán egy tojáshéjból húz elő. Csakhogy a tisztelt hatóság azt a tojást nem találta sehol, melybe egész gulyák és vasszekrények el lettek dugva.

Valami mesemondáshoz hajló csoda testi erő híre járt a rablókkal. S ez valóban igaz volt. Tanúskodik róla az az elefántnyi nehézségű Wertheim-páncélos szekrény, melyet (üresen) otthagytak egy mocsárban, úgy összetörve, mint egy gyermekjátékot. – Egyike a rémhírű rablóknak (valami „Farkas” nevű), akárhányszor elfogták, még aznap éjjel kitört a börtönéből: holmi ringy-rongy húszfontos láncot összetörni, keresztvasakat kifacsarni gyermekjáték volt neki. Egyszer aztán egy olyan börtönbe dugták, amelynek nem volt ablaka, s a lánca végére egy százhúsz fontos bombát kovácsoltak, hogy el ne futhasson. És ő azzal a nehéz vasgolyóval keresztültörte a börtöne alatti vastag téglaboltozatot, s a bombával együtt odábbállt.

Egy másik sokat emlegetett rabló, mikor kézre került, azt az alibit hozta fel, hogy ő egy vándor lovartársaság ártatlan Herkulese. A közvádló kétségbe vonta.

Ekkor a vádlott, hogy állítását bebizonyítsa, megkapta a fogaival a nehéz íróasztalt, mely a vallató bíró előtt állt, hogy a levegőbe emelje. (A kezei össze voltak bilincselve.) A bíró, észrevéve a vádlott szándékát, hirtelen felugrott az asztalra. Hát aztán a vádlott felemelte az asztalt a bíróval együtt a levegőbe az állkapcájában. Ilyen alakok voltak a rablókalandok hősei.

S a megdöbbentő merényletek nem maradtak csak az útfélen, a pusztákon: felhatoltak magasabb körökbe is.

Egy napon az előkelő társaságnak egy nagyon jól ismert tagja nyomtalanul eltűnt. Igazi herkulesi alak volt: már siheder korában híres kardvívó. A szabadságharc alatt egy csodával határos haditett hőse. A konspirációk korszakában maga egy kiszemelt hadvezér. Sok nap múlva egy Duna-szigetnél fogták ki a hulláját a halászok. Meg volt fojtva. Hát annak micsoda vasgyúró mesehősnek kellett lenni, aki ezt az atlétát meg tudta fojtani, mint egy gyermeket! – Egy erdélyi mágnási családnak okozott akkor nagy nyugtalanságot egy ilyen kivételes testi erővel felruházott alak, aki sok furfanggal és ügyességgel, hamissággal mint törvényes örökös tolta fel magát. Ez volt gyanúba véve a forradalmi vezér eltüntetésével.

Itt már a regényes rablói kalandvágy kezdett átjátszani a magasabb családi élet s a politikai zűrzavarok rejtélyeibe.

Majd hozzászegődtek a külföldi kalandorok. Egy-egy érdekes hölgy, aki orosz hercegnőnek nevezte magát, kezdett feltűnni a fővárosban; nyílt házat tartott, szép leányai voltak, fényt űzött. Egyszer csak eltűnt. Élettörténetét a moszkvai törvényszék írhatná le; – ha az is tudná egészen.

Azután megjelent a fővárosban egypár magas rangú francia cavalier; fényes nevű urak: vicomte és marquis. Legjobb ajánló leveleik voltak Párizsból, magától az osztrák követségtől az itteni előkelő urakhoz. Finom, elegáns társalgók és udvarlók voltak. Mindenütt ünnepelték őket. Egy éjjel aztán azok is eltűntek „hopp hírével”. A legveszedelmesebb szélhámosok voltak, akiket Európa minden rendőrsége régóta üldöz már. Ajánló leveleik, érdemrendeik mind hamisak. Ittjártuk összeköttetésbe volt hozva egy híres ékszer- és értékpapírrablással, ami egy külföldi főúri kastélyban ment végbe azon idő tájott. – Miért húzódtak ezek mind ide?

Világítsunk bele egy kissé e zűrzavarba.

Magyarországon közel két évtizedig tartott az az állapot amelyben az államhatalom és a nép egymással ellentétben álltak.

A szabadságharc korszaka után idegen tisztviselőket, bírákat, s azoknak a gyámolítására, a nép nyelvét nem értő csendőröket hoztak az országba. Ezeknek is elébbvaló dolguk volt inkább azokat üldözni, akik a politikai rendszer, mint akik a társadalmi rend ellen vétenek. – Az egész társadalom, úr és paraszt az üldözötteknek fogta pártját. Az idegen hivatalnokot és az ő szuronyosait megtréfálni, rászedni, a bujdoklót elmenekültetni volt a legszebb virtus. Tanúja a korszaknak az a népdal, mely a zsandárokról szól, ezzel a refrénnel: „Dárum, madárum! Agyonverünk a nyáron!” A „futóbetyár”, a „szegénylegény” meg a „bujdosó gerilla” körülbelül egy fogalommá vált. – A francia–olasz hadjárat után egyszerre gyökeresen megváltozott ez az állapot. Olyanformán gyökeresen, hogy ugyanazt a fát a gyökereivel fölfelé s az ágaival lefelé ültették el a földbe. Egy esztendeig a „hajdani”, a 48 előtti „hazafiak” kormányoztak. Ezeknek meg éppen nem lehetett a népszerűség ellen véteni azzal, hogy a törvényen kívül álló embereket hajszolják, hisz akkor meg éppen azt énekelte a nóta, hogy majd jön Türr és Garibaldi, s hoz kardot, puskát. Azután jött megint egy más változás. A tekintélyes, a népszerű, a jó birtokú és tanult hazafiak egyszerre mind leköszöntek a hivatalaikról; a hivatalviselés megbélyegző stigma lett. – Az üres bureau-kat azonban ismét be kellett tölteni. – Az egyszer eltávolított idegeneket nem lehetett újra visszahozni; tehát odaültették, aki vállalkozott rá, hogy fizetést és megvetést junctim elvállal; kétes hírű, hitelvesztett, tönkrejutott, félkegyelmű – de hazai szülötteket. – No, ezekkel meg aztán éppen paradicsomi élete volt a törvények ellen vétőnek. – Hisz az a bíró volt maga a társadalom üldözöttje, aki tudta jól, hogy őtet a saját pandúrja is lenézi.

Emellett az általános politikai helyzet egyre elviselhetetlenebbé lett. Az egész nemzet forrongásban volt. Minden eszköz jónak látszott már. Aki az állami rendnek, a kormányzatnak, a társadalomnak ellensége volt: az szövetséges társ volt. A pusztázó betyár s az a mágnás, akinek a pusztáját az bekalandozza, mind egy „követ fújt” – összezavarodtak a fogalmak. A magas eszményért rajongó politikai emisszáriust alig lehetett megkülönböztetni a tiltott vagyonszerző félkézkalmártól. Mind a kettő ugyanazon éj takarója alatt járt.

Ezt a „kedvező” helyzetet használta fel az internacionális kalandorság a maga mesterségének céljaira.

Volt egy ország, ahol a rendőrségnek a működését megbénítja az egész társadalom ellenszenve, ahol a bíró tehetetlen, bátortalan, a csendőr ügyetlen, a detektív maga is cinkostárs, ahol a haditörvényszék elé nem állítanak mást, mint újságírót.

Akinek valami oka volt Párizs, London, Berlin vagy Szentpétervár rendőrségének a kíváncsisága elől kitérni, tudhatta nagyon jól, hogy ha Amerika felé szökik, a villanytávirdai huzal megelőzi, s a partraszálláskor elfogják; hanem ha a Kárpátokon átmenekül, ott talál olyan földre, mely nem ragad az ember talpához. Itt azután berendezheti magát komfortosan, innen intézkedhetik con amore a világ minden részébe új vállalatok kivitele iránt: élvezheti tetteinek gyümölcsét; csak arra vigyázzon, hogy valami politikai gyanúba ne keverje magát. Ha pedig megszorítják: menekülhet könnyűszerrel akár Bukarest, akár Belgrád felé, vagy éppen az olasz határon át; nyitva minden ajtó.

Ezt az állapotot kapta örökségbe az új „alkotmányos magyar kormány”.

Amint az alkotmányos élet helyre lett állítva, a politikai összeesküvések rubrikája egyszerre le lett törülve a tábláról. A fegyver át lett adva a rozsdának, a harag a feledékenységnek.

Hajdan a magyarok a fejedelememeléskor, hűségük megpecsételéséül, felvágott ereikből egy közös serlegbe bocsáták a vérüket. A szerecsendió kehely nincs már meg; hanem a vérben egyesülés most is megvan.

Az emigránsok visszatértek, képviselőkké lettek; a nemzeti hadsereg kiszemelt vezetői beálltak az új honvédség parancsnokainak; a király és a királyné a nemzet által koronázási hódolatul adott százezer aranyat a szabadságharc sebesült vitézei közt oszták ki; a négy vágással ott a királyhalmon szét lett küldve a béke az ország négy határáig mindenüvé.

Hanem azért még jó időbe telt bele, amíg künn a pusztákon a nép hozzászokott ahhoz a gondolathoz, hogy már most hát ezentúl nem azok a jó hazafiak, akiket fegyveres kézzel üldöznek, s nem azok a becsületes emberek, akiket tömlöcbe csuknak. Hogy Rózsa Sándor nem a nemzeti legendák hőse.

Hát ennek a tévhitnek az elenyésztetésére legsikeresebben közreműködött maga a nimbusz környezte rablóvezér.

Megkegyelmeztetése után oly embertelen, vérlázító rablásokat követett el, hogy a köznép maga elszörnyedt fölötte.

Aljas rablásainak bekötötte a koszorúját az a rémtett, amidőn a Tisza áradása alkalmával, felhasználva az egész Alföldet sújtó nagy elemi csapást, csónakra kelt a rablóbandájával, s egy földbirtokosnak a kastélyát, melyet a tengerrel egyenlő Tisza-ár vett körül, megrohanta; s az egész családot, különösen annak fejét, egy köztiszteletben álló derék, öreg hazafit, kegyetlen kínzásokkal kényszerített pénzének előadására; amidőn a megtámadottak az árvíz miatt nem menekülhettek, s azoknak a helységből a segítségükre senki nem mehetett.

Ez a cudar zsiványság általános felháborodást keltett az egész Alföldön, s ettől a naptól fogva Rózsa Sándorból egy üldözött vad lett, akit most már nem a félős pandúrok, hanem maga a nép kerget határról határra.

Egy este a mindig kedélyes belügyminiszter a Nemzeti Kaszinóban összetalálkozik Lándoryval, s diadalmas tekintettel mondja neki:

– No, a fogadás második felét én nyertem meg. Nem küldtem ki egy regement katonát Rózsa Sándor ellen; mégis elfogattam.

– Tudom. Egy rokona lepte meg a mezőn, amikor mélyen aludt.

– Hát már ezt is tudod?

– Hiszen én vettem ki a hollétének a titkát a „selyem ángyó”-ból.

(Ez a selyem ángyó nagy szerepet játszott az egész alföldi rablókaland történetében. Szegeden lakott: a rablóvezér asszonya volt.)

– Eszerint a fogadást én nyertem meg.

– Még nem. A rablóvezért még csak megfogtad, de el nem fogtad.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy… Láttál már rókát vadászni agárral?

– Láttam. Az nagyon bolond mulatság. A róka, mikor utoléri az agár, meglapul, s az agár átugrik a feje fölött, majd meg félreszökik, s hagyja az agarat futni egyenesen, maga pedig oldalt iramodik; meg-meg felver egy nyulat a fektéből, maga befekszik annak a helyére, s aztán engedi az agarat nyúl után szaladni.

– Hát éppen így fog tenni a te elfogott rablóvezéred. Valamennyi bírádat, csendbiztosodat ravasznál ravaszabb mesékkel úgy elkápráztatja, annyi hamis nyomra vezeti, hogy azok csupa ártatlan embereket fognak összeszedni, more patrio kisebb-nagyobb fokú kínzással hamis vallomásra bírni; úgyhogy utoljára ártatlan nyulat eleget, de a ravasz rókát nem fogják el a te agaraid.

– Magam is úgy tudom, hogy ehhez a „run”-hoz egy nagyon hozzáértő „falkanagy”-ra van szükségem, akinek rendkívüli hatalommal kellene felruházva lenni, hogy minden bírósági és közigazgatási közeg a rendelkezésére álljon; s akinek az a vállára teszi a kezét, s azt mondja neki: „kövess”, úr vagy paraszt, engedelmeskedni tartozzék.

– S van ilyen embered?

– Igen. Te vagy az.

– Én?

– Igen. Abban a pillanatban, amikor azt mondád, hogy összetévesztettem a rablót a politikai vétkessel, ez a szavad azt a gondolatot kelté föl bennem, hogy ez lehet a kulcsa az egész szégyenletes állapotnak, amivel küszködünk. Bizonyos, hogy az egész nép összezavarja ezt a kettőt. Az egyiknek pedig már vége van. A politikában szent a béke. A konspirációkat betakarja ama „múltakra vetett fátyol”. De a gonosztettekre büntetés vár. Ki bír azzal a tehetséggel, hogy az egyik füvet a másiktól meg tudja különböztetni? – Neked kell vele bírnod. – Ha az „akárki”-re bízom a gyomlálást, mind a virágot szedi ki, s a csalánt hagyja ott, mert félti a kezét a csípésétől. – De te botanikusa voltál az emberi vétkeknek. Úgy ismered a válfajaikat, mint Linné a maga huszonöt speciesét. Amit a fogadásunk díjául feltettem, ez volt: „Én is nyerek vele, te is nyersz vele, az ország is nyer vele.” Vállald el e rendkívüli megbízatást.

– Hogy te nyernél vele, kegyelmes uram, azt kétségbevonom, hogy én nyernék vele, annak az ellenkezőjét tudom, de ha te azt hiszed, hogy az ország nyer vele, akkor rendelkezésedre állok.

A rémper hőse

Ekkor indult meg az országos hírű nagy szegedi bűnper, mely a bűneseteknek egész Dekameronját hozta napvilágra, a szegedi várat rabokkal megtölté, s évekig foglalkoztatá a hazai törvényszékeket.

Egy rémséges káosz volt az, a legkülönneműbb vétségek keverékéből, amelyen lángész kellett, hogy keresztülvilágítson.

Ez lett feltalálva Lándory személyében.

Nem fogjuk részletezni a bűnper lefolyását, ámbár nagyon is gazdag szüretje volna benne a rablókalandok rémköltészetének. Mi csak azzal az egy alakkal foglalkozunk, mely e kísértettábort megfékezni bírta. Ez különb bűvész volt, mint Faust vagy Manfred; mert ez is tudott holtakat idézni, ördögöket megszolgáltatni, s nem ragadták el: – ő ragadta el azokat.

Ilyen tömeginkvizíció Arbuez kora óta nem volt a világon.

Csakhogy Lándorynak nem álltak rendelkezésére a spanyol kínzókamrák. Egy korbácsütés sem érte őalatta még a legmakacsabb gonosztevőt sem. És mégis kiderített mindent. A lelkükbe hatolt be az embereknek, megtalálta a titkos vágyaikat, fel tudta költeni szenvedélyüket, megtörte, összezúzta a csonttá vált makacsságot; rátalált az egyetlen fájós részére a szíveiknek, s annál ragadta meg őket, és vitte oda, ahová akarta.

Furfangosabb tudott lenni, mint a megrögzött gonosztevő, s előtte járt a gondolatainak; ha talált nála valami lappangó nemes érzelemcsírát, azt kihajtásra bírta: bűnbánóvá tette. Majd drasztikus lélektani kényszert alkalmazott: s a rémlátóvá tett gyilkost odavitte, hogy az éjnek éjszakáján bírája elé kívánkozzék, töredelmes szívvel megvallani tanútalan elkövetett rémtettét, s rávezette a sírra, ahonnan áldozata kísérteni feljár.

Amint aztán egy fonalát megkapta a bűnszövevénynek, arról vigyázva legombolyította a többit.

Ott élt, ott lakott folyvást a rabok között.

Százával voltak azok a várban; de egyik sem tudott arról, hogy ki van még ott. Mind valamennyi álarcot viselt. Amelyikről kiderült, hogy ártatlan, elmehetett az álarc alatt; senki sem tudta meg, hogy gyanúra el volt fogva.

A társadalom minden osztályából voltak ottan.

Gyakran éjfélek után hívatta fel magához egyiket vagy másikat, s akkor kezdett a vallatáshoz.

Volt valami rendkívüli varázs az egész modorában, ami a vétkest megigézte. Könnyekre fakadva jöttek ki tőle sokszor; a hideg rajta, a hőség verítékezteté, akinek a lelkére beszélt.

S mikor aztán sikerült az a lélektani és embertani, de különösen népismei kombinációkból tervezett furfangja, hogy fel bírta szarvazni a hetvenkedés ördögét a „magyar” kalandorban, hogy az utoljára dicsekedésből maga sorolja el a vitéz tetteit; akkor ez aztán szembeállt a mindent tagadó cimborával, annak is ráolvasta a fejére, amiket róla tudott, s erre megint az elárult cimbora tromfból visszavallott; úgyhogy ha az egyik tizenhat rablást, emberölést tudott előhozni, a másik lepipálta tizenhét gonosztettel.

Nehéz volt a szemeinek a tekintetét kiállni.

Mikor azokat kerekre felnyitotta, olyan zöldeknek látszottak, mint a zavaros tenger felszíne, s valami rejtett tűz leskelődött azoknak a fenekén. S nem lehetett megszabadulni a tekintetétől: oda kellett nézni a szemeibe. Ha pedig lesüllyeszté nagy, sötét pilláit félig a szemeire, akkor azok olyan kékeknek tűntek fel, mint a tenger mélysége, s az embernek a szíve megkönnyebbült, ha így nézhetett beléjük.

E munka írója több év előtt látta az elítélt Rózsa Sándort a szamosújvári állami fegyházban. A hírhedett rablóvezér – itt szabómesterséget űzött: a fegyverek legkisebbike, a varrótű volt a kezében, katonanadrágokat varrt. Régi ismerős volt. 1848-ban a magyar kormány amnesztiát adott a már akkor is híres rablóvezérnek, azon feltétel alatt, ha cimboráival együtt a csatatérre megy, a haza védelmében keresni bűnbocsánatot. – A kormány amnesztiáját e mű szerzője vitte el Rózsa Sándorhoz a pusztai csárdába, mely a rablók tanyájául szolgált. – A másodszori találkozásnál mondá a rabnak szemrehányólag:

– Hát önnek harmadszor is ide kellett kerülni? Nem tudta megbecsülni a kétszer visszakapott szabadságát?

– Dejszen nem ülnék én itt – felelé a rablóvezér; csak annak a Lándorynak azok az átkozott szemei ne lettek volna; de mikor a zöld szemeivel rám nézett, azt hittem, az ördögök nagyapja előtt állok: pokolba visznek; ha meg aztán a kék szemeivel nézett rám, akkor meg azt hittem, hogy az atyaisten előtt állok; s aztán mikor azt mondta, hogy „No, hát igyunk egyet, Sándor, aztán beszélgessünk”, hát akkor mindent elmondtam neki, amit csak kérdezett. Hisz úgyis belém lát. Aztán mikor azt mondta, hogy „Nem szégyenled magad, Sándor, vitéz hős létedre, úgy hazudni, mint egy kapcabetyár?”, hát akkor kénytelen voltam elmondani a dolgaimat.

– De hát nem kellett volna azokat elkövetni.

– Én másképp akartam. Felajánlottam magamat perzekútorhadnagynak, hogy ezután én üldözöm a zsiványt. Nem fogadták el. Hát aztán lettem megint zsivány.

Voltak azonban olyan szereplői is a rémpernek, akik nem álltak a bíró elé; akiket sem pandúr, sem lovas katona nem bírt kézre keríteni. Veszedelmes kalandorok, gyors paripán járók, biztos kézzel lövők, akik üldözőiket mindig felcsúfolták. Lakásuk mély berkek, nádasok közepén, hol nincs emberjárás. Búvhelyüknek titkát nem tudja más, csak egy csárdai virágszál; selyemkendős, aranyfüggős csaplárosleány.

Az volt a remeklés! Ezt a rózsabimbót kinyílásra bírni. Rávenni, hogy a régi szeretőjét elárulja. Akkor aztán a szerelemféltés dühében rejtekéből kicsalt vakmerő betyárral, egyedül egymagában, összetalálkozni a homokbuckák közt; mindketten lóháton, kezükben fegyverrel. – Ez lehetett a párharc, aminek a vége az volt, hogy a betyár halva maradt.

Csak ő maga tudná azt úgy elmondani, ahogy az megtörtént. Csakhogy „szép ember” legyen az, aki előtt Lándorynak a szája megnyílik, hogy a saját viselt dolgairól beszéljen.

Talán majd akad egyszer ilyen „szép ember”.

Ennek a félelmes rablónak az elestével aztán be lett fejezve a rablókalandok története – arra a korszakra.

Hanem ez csak egy része volt a bűnper adathalmazának. Szétágazott az a fővárosokban, Budapesten, Bécsben végbevitt szenzációs bűnesetekre; s ezeknek a fonalszálai elvezettek Európa minden metropoliszába. Nem volt rafinált csalás, betörés, sikkasztás, hamis pénzverés s orgazdaság, ami szerepet nem játszott volna benne; rémséges prospektust mutatott ez a per annak a társadalomnak a szervezetébe, mely a rendes, becsületes emberek szövetségén kívül, annak romlására, annak megellenzésére létezik; egy összefüggőbb, egyetértőbb liga, mint aminőt az erkölcsi alapon álló hatalmak egymás között létrehozni bírnak: a tolvajok, rablók, csalók és orgazdák szövetsége, amelyben már szépen ki van békítve egymással minden nemzetiség, minden felekezet; kezet fogva, egyetértve megállapodtak egy közös vallásban, melynek dogmája mindazt elkövetni, amit a tízparancsolat tilalmaz: egymást segíteni, védelmezni, értesíteni, bajból kiszabadítani. Ezek már feltalálták a világnyelvet! A parancsszót odább adják, az egymásnak tett ígéretet megtartják, a szerzett vagyonnal beszámolnak. Tudnak sokat, és tanulnak többet: iskolázzák egymást. Vannak grófjaik és hercegeik, vannak érdemrendjeik és rangfokozataik. Vannak bíráik és törvényszékeik. Van katekizmusuk. És mindannyian egy nagy összetartó államot képeznek; egy elpusztíthatatlan államot: a tolvajok köztársaságát.

A szegedi rémper ebbe az alvilági országba vetett egy széles sugárfényt, s ennek a bűvlámpáját Lándory tartá a kezében.

Büszke volt rá egész Magyarország, hogy nekünk ilyen emberünk van. Kezdett valami félelmes nimbusz támadni körüle. Ahová látogatóba ment, ott bizonyos szorongással fogadták.

Hogyne? Egy olyan embert, akinek csak az ujja hegyével kell érinteni bárkinek a vállát, hogy az rögtön fogolynak érezze magát, aki ha a szemébe néz az embernek, s azt kérdi: „Loptál? Gyilkoltál?” – az ember kénytelen megvallani, hogy „Igenis, loptam, gyilkoltam!” – Az ember talán nem is emlékszik rá maga, hogy hol és mikor? De majd eszébe juttatja Lándory! Az tud mindent.

De mikor még a miniszter is magasztalá azért az óriási munkáért, ami nagyobb volt a Herkules által Augias istállójában elvégzettnél, Lándory elégedetlenül mondá:

– És mégsem végeztem semmit. A rablók, a tolvajok mind kézre kerültek, a bűnök kivilágosultak; de hova lett az a tömérdek összerabolt kincs? Még egy ember hiányzik az egész pokolgépből: az, aki az egészet fűti. De annak is nyomában vagyok. Kissé magasan áll; de mégis megfogom.

A nevető leány

Aki a hatvanas években Bécs legkiesebb előhelyén, Badenben járt, emlékezni fog arra a pompás villára, mely a hegyek közé vezető útban szélvitorlás tornyocsaival a lombos park közül kiemelkedik. Azóta már sokszor változtatta a tulajdonosát; mindegyik veszteséggel adott túl rajta. Pedig nem jár benne kísértet: – csakhogy éppen a belefektetett vételár egyszerre „negatív kapitálissá” válik, nemhogy kamatot hozna, de rá kell fizetni. A park, a gyümölcsös és a télikert sok költségbe kerül.

Az első tulajdonos, aki a kéjlakot a hatvanas években építteté, Traumhold bankár, engedhetett magának ilyen fényűzést. Jó hírben álló cég volt. Bécsben is volt saját palotája a belvárosban. Különösen külföldi összeköttetéseiről volt emlegetve.

Télen a termeiben, nyáron a badeni villájában szokott nála összegyülekezni a „crème de la crème”, ahogy zsargonunkban nevezzük azokat, akik valami tekintetben a társadalom kiváló alakjaihoz tartoznak. Lehetett ott látni diplomatákat és tábornokokat, nagy vasúti vállalkozókat és csatornaásókat, életvidám püspököket és apáturakat, híres afrikai és ázsiai utazókat. Ha japáni vagy kokinkínai követség járt Bécsben, azt ő megszerezte magának, egy-egy veres sipkás török effendi rendesen volt nála található, magyar mágnások szintén (de nem kalpagosan). De akiket legszívesebben látott magánál, azok a művészek voltak, mindenféle berek-szakaszából a Helikonnak: festő, szobrász, színész, énekes, férfi és nőnemű; a bécsiek mindennaposak, az utazó virtuózok meghívottak, még a népénekeseket is mindig vendégszerető és élvezni tudó baráti kör várta.

Az ilyen társaságok a legfesztelenebbek. „Közöttünk, zsenik között” nincs rangkülönbség. A lángész nivellál mindent. Mutzbauer a maga citerájával csakolyan önérzetes ember, mint Rubinstein zongorája mellett.

Nem is ad jogot más cím a Traumhold szalonjaiban megjelenhetésre, mint ez a szó: „celebritás”.

Csakhogy ennél a genre-nél éppen a megválasztás a legnehezebb. Mert ebben a genre-ban a sarlatán, a csaló annyira hasonlít az igazihoz, sőt sokkal jobban tud pozírozni, hogy a talmit nagyon nehéz megkülönböztetni az igazi aranytól.

S ez az alsóbb minőségű nevezetességek népe valódi ostrom alá vette a Traumhold paradicsomához vezető ajtókat.

Nagy szerencséje volt az inasában. A derék „Pétert” ismerte minden ember, aki csak Bécsben hírneves embernek tartotta magát. Nemhiába nevezték Péternek. Meg tudta válogatni, hogy kiket, minő ajánlattal jelentsen be. Azt hiszik sokan, hogy inasnak lenni olyan könnyű. „Inasszerep!” Ezzel van kifejezve a művészvilágban az ócsárlás legalsó foka. Pedig az egy tudomány! Aki érti. – A Péter volt az urának a legjobb tanácsadója. Ő tudta taksálni az embereket. Őnála nem használt tengerividra-prémes felsőkabátot hagyni hátra a vestibule-ben, sem a parfümözött bankjegy borravaló. Ő azért megsúgta a gazdájának: „Ez az úr szélhámos; őrizzük tőle ezüstünket!” Hosszú haj, mandzsettákból kilógó kezek, rosszul felkötött nyakravaló nem csalta meg: „Ez nem művész, csak hegedűreszelő; őrizzük tőle a füleinket.” S akárhányszor jöttek oda délcegen kikent-fent daliák, némelyik pretentiosus egyenruhában, akiknek a címeres névjegyét mikor az ezüsttálcán átnyújtá az urának Péter, a fél szájszegletéből azt dörmögte hozzá:

„Tolvaj. Őrizzük tőle a kisasszonyunkat.”

A legfőbb vonzerőt képezte a Traumhold szalonokban mindenesetre maga a házikisasszony, a szép Godiva, vagy ahogy a bécsiek hívták: „a nevető kisasszony”.

Majd ha személyében megláthatjuk, akkor mi is el fogjuk ismerni, hogy teljes joga volt ehhez a címhez; mert a természet már külsőleg is úgy alkotta meg egész lényét, arcvonásait, szemeit, hogy azoknak mindig nevetni kellett; de azonkívül kedélye is mindig olyan volt: eleven és fogékony. Amellett eszes és gunyoros; csupa humor. Ez képes volt bármely gyászoló gyülekezetet, még egy „likvidáló konzorciumot” is megnevettetni, ha az ötleteit szabadjára ereszté. Úgyhogy veszedelmes volt őt a színházba vinni, mikor valami komoly drámát adtak, mert abban a páholyban, ahol ő ült, senki sem volt biztosítva az ellen, hogy a legszomorúbb jelenet alatt csendzavarást nem fog elkövetni.

Féltek is tőle!

Mert aki csak közelített hozzá, mindenkinek egyszerre megtalálta a gyönge oldalát: a hiúságát, a félszegségét, a vesszőparipáját, s nem irgalmazott senkinek.

S nemcsak a szavaknál maradt; hanem még tettekre is vetemedett.

Volt egy albuma, dehogy egy! Sok! Amiket mind megtöltött a szeme elé került alakok karikatúráival.

Valami bámulatos tehetséget kapott a természettől a karikatúra rajzolásához. Néhány odavetett vonással úgy megörökítette az embert, hogy mindenki ráismert, és mindenki nevetett rajta. Többnyire maga a megtisztelt is.

Volt azonban, hír szerint, titkoltabb gyűjteménye is, melyet csak a maga gyönyörűségére tartogatott; ebben a nagyon kiválasztottak megfelelő állatképekkel voltak felruházva, s még – így is rájuk lehetett ismerni. A szentimentális oroszlánban s a dühöngő levelibékában a legismertebb tipikus alakjait láttuk az akkori high life-nak.

„Láttuk?” – Hát ennek is van története. Majd később.

Egy nyári délután, mikor már a fürdői évadnak vége volt, s Traumholdék hazatértek Karlsbadból badeni villájukba, ismét nagy társaság volt együtt a bankárnál. Szép, derült idő volt; a vendégcsoport a rózsáskert felé forduló oszlopos porticusban mulatott, melynek elejét sűrűn takarta a kínai glycine és a pompásvirágú clematis; az ezernyi tea- és remontante-rózsa illata még a billiárdterem leeresztett japáni függönyein is keresztülszűrődött.

A villa túlsó oldalán volt az udvar.

Egy érkező kocsi gördülése figyelmezteté a háziurat, hogy új vendég érkezett.

Arra ő kiment a tekézőterembe, hogy az érkezőt fogadja.

Rövidvártatva belépett Péter az ezüsttálcával – azon két látogatójegy.

Amíg Traumhold úr az orrcsíptető szemüvegét kereste, Péter elmondá a maga véleményét a két új vendég felől.

– Az a magasabbik, akármi legyek, ha nem a Mephisto a Faustból; a kisebbik meg, akinek jegyén az áll, hogy „tilinkóművész”, nekem sehogy sem tetszik. Első dolga az volt, szétnézni, hogy hány kijárás van az előszobából?

A bankár elolvasta a neveket, s aztán azt mondá: – Vezesd be az urakat a dolgozószobámba.

Mikor egyedül maradt, néhány percig úgy állt, mint egy szobor. Akkor nagyot sóhajtott, s szilárd léptekkel sietett át a dolgozószobájába.

A magasabb alkatú vendég bemutatta magát és társát.

– Én vagyok Lándory Bertalan, – barátom Stauner Gottfried.

A bankár megtisztelő mosolygással nyújtá kezét mind a két vendégének.

– Nagyon örülök, hogy szerencsém van önt személyesen megismerhetni, akiről annyi magasztalást hallottam és olvastam. Igen nagyra veszem a kitüntető látogatást.

A kis termetű úr a zsebébe nyúlt, s egy levelet vett elő.

– Nincs szükségem semmi ajánlólevélre – mondá a bankár. „Lándory úr barátja”, ez a legjobb cím előttem.

– Mégis kérném, hogy ezt az én levelemet kegyeskednék ön elolvasni.

A bankár átvette a levelet, és elolvasta.

Minden megszokott önuralma mellett sem óvhatá meg magát, hogy ajkainak vonaglása valamit el ne áruljon abból, ami odabenn folyik.

Az ajánlólevél az osztrák belügyminiszter rendelete volt, melyben utasítja a bécsi rendőrfőnököt, hogy a magyar kormány kívánatához képest, a rendkívüli bűnvádi vizsgáló, Lándory Bertalan úrnak, osztrák területen megejtendő, kivételes természetű vizsgálataiban segédkezet nyújtson; erre lett kiküldve Stauner Gottfried úr, a rendőrség detektívügynöke.

– Az én házamnál kívánnak önök vizsgálatot tartani? – kérdé akkor Lándoryhoz fordulva.

– Kérni fogjuk, hogy az üzleti könyveit mutassa meg 1860-ik évtől 1867-ig.

– Azok a bécsi lakásomon vannak. Kívánják önök, hogy rögtön odamenjünk?

– Nem. A feltűnést kerülnünk kell. Mind az ügy, mind a személy iránt való tekintetből. A vizsgálatnak lehet negatív eredménye is. Kérem önt, hogy vezessen be mindkettőnket a vendégei körébe, és mutasson be a családtagjainak. Én itt a Vág-völgyi vasút dolgában járok, mint érdekelt fél, melynél ön „finanszírozó”, s nehány napi szórakozást keresek Badenben fáradalmaim után, amik mindenki előtt ismeretesek; a barátom pedig felvidéki tilinkóművész, aki előkelő társaságokban produkálni szokta magát; különben vízműmérnök.

– Elhozta az instrumentumát: – Itt van a mellényzsebemben.

– Tehát legyen szerencsém, uraim.

Azzal átvezette a látogatóit a kastély termein keresztül. A termek, a szobák mind kiváló műízléssel voltak bútorozva, az egyik keleti, a másik renaissance, a harmadik ónémet stílusban. Korrekt, hangulatszerű minden. Egypár látogató, aki még új ember volt, itt-ott mutogatta egymásnak a bútorokat, szőnyegeket, magyarázta a képeket. Ezek előtt nem volt szabad elárulni az érdektelenséget; a két komor látogatónak is meg kellett tudni, hogy melyik szőnyeg a „Kaába”, melyen a szultán estimáját szokta végezni, s hogy az a nagy fekete vászon abban a sötét rámában, amelyből egy fél emberpofa világít elő, miért Cranach Lukács remekműve, és nem másé? Akkor aztán az egyes vendégpárok is hozzájuk csatlakoztak, s együtt mentek ki a nyílt verandára, ahol a társaság zöme mulatozott.

A vendégek közt volt egy címzetes püspök, nagy tanulmányozója a festészeti műremekeknek és az egyházi ötvösművészetnek; – egy fiatal ezredes, aki viszont a zene és költészet világában járatos; – egy karakterszínész, aki a színpadon komoly hős, azonkívül pedig felségesen tudja a többi kollégáját dalban és szavalatban paródiázni; egy hegedűvirtuóz, aki a legtapasztaltabb turista, s elkezdve Irkucsktól Rio de Janeiróig minden népismét fölszedett magába; egy a „bacilus”-ok felfedezéséről hírhedetté lett orvos, aki pompásan citerázik és jodlíroz; – meg egy bankigazgató, aki a kisujjában hordja a kerek föld botanikáját.

Ezekkel – és a „jobb” tulajdonságaikkal maga Godiva kisasszony ismerteti meg az új vendégeket.

– Ezt azért kell önöknek megtudni, mert itt, a mi házunknál van egy sajátszerű törvény: miszerint mindenkinek otthon kell hagyni a hivatalos „én”-jét, s ide csak a kedvesebbik „én”-jét szabad behozni. Látják önök azt a nagy perselyt ott a szegletben. Aki itt, e helyen a saját mesterségéről kezd el beszélni, rögtön elítéltetik egy forint bírságra. Esztendő végén egy szegény leányt házasítunk ki belőle.

A kisebbik úr úgy tett, mintha mindez csupa újság volna rá nézve. (A legjáratosabb detektívje volt a bécsi rendőrségnek: ismerte jobban a bemutatottakat, mint a házikisasszony.)

– Én a jobbik énemmel tilinkóművész vagyok, hivatalosan pedig vízműmérnök.

– Vigyázzon hát magára, hogy a vizespalackhoz ne találjon nyúlni, mert az már a mesterségébe vág.

– Tartani fogom magam a borospalackhoz.

– És ön, uram – szólt arcát nevetésre készítve elő Godiva –, a hírhedett inkvizítor, ön, ugyebár jobb óráiban – költő, aki verseket szokott írni?

– Azt hiszem, hogy az vagyok – mondá Lándory. – Még ugyan nem próbáltam. De szívesem megteszem, hogy egész nap az ujjaimon számlálom a verslábakat, csakhogy a hivatalos énemtől megszabadulhassak.

– Ha ezt nem mondta volna ön, most kényszeríteném, hogy üljön le közénk „takart verseket” írni. Mindenki ír egy sort, annak csak a végszavát mondja meg a szomszédjának, s az talál rá rímet, és ahhoz ír egy másik sort, utoljára az egész költeményt összeolvassák. Hanem most ebből nem lesz semmi. Ön azt ejtette ki, hogy szabadulni szeretne attól a foglalkozástól, ami által hírhedetté lett. Ez önt tán kínozza? No, hát én rá akarom önt kényszeríteni, hogy találjon benne mulatságot.

– Mulatságot? A bűnvizsgálásban?

– Ahogy én tervezem. Most támadt ez az ötletem. Ez az egész társaság itt csupa gonosztevőkből áll. Még most senki sem tudja, hogy mi a vétke? Ahányan vannak, annyi cédulára felírunk egy-egy gonosztettet, azután kalapba dobjuk, s ki-ki húz ki magának egyet. Én pedig leszek a vizsgálóbíró, aki a bűnöst kivallatom. Még önt is. Majd meglátja ön, milyen keresztkérdések közé szorítom. Mindenkit vallomásra kényszerítek. Tanulni fog tőlem.

Godiva folyvást kacagva mondá el a bizarr ötletét, mely az egész társaság tetszését egyszerre megnyeré. Az bizony nagyon derék lesz. Vádlott bűnösként állani a bíró elé, olyan vétek miatt, amiről az embernek még csak sejtelme sincsen előre. Valódi hogarthi képet mutatott az egész társaság.

Komoly csak Lándory arca maradt. Mélabúsan nézett a kacagó leányra.

Olyan jól illett annak az az elevenség.

Kicsiny, finom termetű tündérke volt, fehér kezecskékkel, amiknek a rózsaszín hegyű ujjai visszahajlottak. Arcán igen kevés pirosság, olyan, mint a testszín tearózsáé: annál jobban illett neki a kacagás. A kis, fölvetett pisze orr, a lüktető cimpáival, az égő parázsszemek, a vékonyan rajzolt mozgékony szemöldök s az arc és áll szerelemgödröcskéi, mind úgy diszponálva voltak a derültséghez. S mikor kacagott, úgy repkedett a murillói angyalkák módjára félrövidre vágott gesztenyeszín haja. Ez is szokatlan viselet ebben a divatszakban, amikor a hölgyek egész hajkalácsokat, egész boa constrictorokat viseltek a fejükön – nem is a saját terményüket.

Hirtelen odahozták eléje az íróasztalkát, ő felkapta a tollat, s elkezdte a schedákat megírni, eltakarva a másik kezével, hogy bele ne lássanak: egyszer-egyszer csendes kuncogást fojtott vissza bezárt ajkaival, valami furcsa ötletnél. Azalatt, amíg ezt a munkát végezte, a társaság üres idejét kitölté Stauner úr, a tilinkóművész.

Bámulni való az a kis zeneszer: a magyar puszták fából faragott pacsirtája; alig nagyobb egy becsületes szivarnál. S legábrándosabb dalok laknak benne, miket a pásztorművészek költenek virágos bokrok alatt.

Nagy tetszést aratott vele a kis emberke.

– Ön elmehetne hamelni patkányfogónak! – kiáltá oda tetsző véleményét Godiva kisasszony az íróasztaltól.

– Azon gondolkozom éppen – felelt az alacsony termetű. Hogy nevettek rajta!

Godiva kisasszony elkészült a schedáival: azokat összesodorták, s egy kínai bronzvederkébe halmozva, kitették egy kis asztalra, melynek egyetlen lábát egy hosszú nyakú gém képezte; abból kellett kinek-kinek a maga terhelő vádját kihúzni.

Első rendű vádlott volt az ezredes.

A bűnvád, amit a kihúzott céduláról magára olvasott, volt „az uzsoráskodás vétsége”.

Az egész társaság felkacagott, de Godiva kisasszony meg tudta tartani bírói komolyságát, s ez erőltetett ünnepélyesség még jobban nevelte a tréfát.

Az ezredesről mindenki tudta, hogy azt a bűnt csak passzív minőségében ismeri.

És amellett komolyan kellett védekeznie a bíró faggatásaira: hol és mikor találkozott a „Bärele”-vel? Hát a „Meerengel”-lel meg a „Schmierminidan”-nal? Hogyan fonta be őtet? Hány percenttel kezdte az uzsorát, s hogyan csavarta fel magasabbra? Az ezredes értette a tréfát. A hét gyermekének az üdvösségére esküdött (egy sem volt neki), hogy soha ötös kamatnál többre nem adott pénzt; soha paraplémagazint nem adott pénz helyett az adósnak; süllyedjen el ezzel a házzal együtt, ha valaha nagyobb összegről állíttatott ki váltót, mint amekkorát leszámlált. Godiva kisasszony, a vizsgálóbíró, tanúkat állított vele szembe. Azokat kifogásolta, mint rovott előéletű egyéniségeket. Majd sírva fakadt. És utoljára felajánlotta a tisztító esküt. – Úgyhogy elvégre a bíró kénytelen volt őt bizonyítékok hiányában szabadon bocsátani, üdvös leckét tartva neki a megjavulásra.

Kevésbé simán szabadult meg a hegedűművész, aki a kihúzott céduláról a „csempészet” bűnét olvasta le a saját fejére. Ez olyan naiv ember volt, aki azt hitte, hogy akit vádolnak, annak rögtön meg kell mondani az igazat.

– Kérem – szabadkozék –, én csak egy csomó szivart csempésztem be, amennyi a hegedűm tokjába belefért.

Erre rögtön esküdtszékké alakult át az egész társaság, s egyhangúlag kiálta ki a verdiktet: „Egy forint bírság, amiért hegedűről beszélt!”

A művész fizetett, s örült, hogy ilyen olcsón szabadult ki a kriminálból.

Következett a színész.

Ennek az jutott, hogy „parasztfogás” (Bauernfängerei).

– Meri ön tagadni? Nem adja ki magát egyszer grófnak, másszor királynak, majd meg molnárnak, hogy a szegény parasztoktól elszedje a pénzüket? Álszakállt, álhajat tesz föl: így ámítja el az áldozatait.

Hasztalan volt minden tagadás. Nagyon sok esetet hoztak fel ellene. A nyomtatott színlapok bizonyítványul szolgáltak. Vádlott a súgóra hivatkozott, hogy az veszi őt rá mindezen kihágásokra. Nem használt semmit: – elítéltetett száz színpadi meghalásra. Nem volt vele megelégedve.

– Keveslem ezt a büntetést! Fellebbezek!

Ezután a bankigazgatónak kellett a vádlottak padjára ülni. Ő azt a bűnt szerezte meg, hogy kis gyermekeket csalogat be az utcáról, s azokat kifosztogatja.

Ez is nagyon „ad hominem” volt. – Úgy volt ismeretes a vádlott, mint a szegények jóltevője.

– Nem tagadom, hogy azt szoktam tenni. Minden tél kezdetén odacsalogatom a gyerekeket az utcáról a házamba: a rongyos ruháikat levettetem velük, s új ruhát adatok rájuk.

– Hányra megy az áldozatainak a száma? – kérdezé a bíró.

– Körülbelül százra.

– Ígéri ön, hogy felhágy e gonosz üzletével?

– Nem tehetem, mert már hozzá vagyok szokva.

– Tehát elítéltetik szokásos gonosztettének megkétszerezésére. Eddig tréfásan ment a játék, de amint a „bacilusok” nagy mestere, a kis doktor kibontotta a maga céduláját, nagyon hosszú képet csinált hozzá.

– Kérem, én azzal vádoltatom, hogy kuruzsolok.

Lett rá nagy nevetés! Még Godiva kisasszony is kiesett a szerepéből, s teljesen visszahelyezé nevetésre kész arcát a maga előjogaiba.

A doktor szabadkozott.

– Kérem! Ez nem járja! Itt az embernek, ha a saját mesterségéről beszél, minden szóért egy forintot kell fizetni. Nekem most a betegeim mind a fürdőkön vannak, a bacilusaim nem működnek. Én ez alatt a vallatás alatt ruinált ember leszek!

Godiva kisasszony ismét komoly arckifejezést erőszakolt.

– Hát mire való a tagadás? – Hát nekem, a vizsgálóbírónak kell önt megtanítanom arra, hogy miként védje magát?

– Ezt a profilaxist csakugyan nem ismerem még.

– „Egy forint bírság a profilaxisért!” – hangzott fel egyszerre az esküdtszék kórusa.

– Egy műszó nem fogja elhagyni az ajkaimat többé.

– Hol kapta ön a diplomáját? – vallatá Godiva.

– Nem tudom, mi az az állat.

– Tehát diploma nélkül gyakorolja az orvoslást?

– Tagadom. Van egy bizonyítványom a tavalyi Narrenabendről.

– Tehát mi önnek a keresetmódja?

– Verseket írok. Azoknak a honoráriumából élek.

– Miféle verseket?

– Szerelmes verseket.

– A szerelem: betegség; – aki szerelmes verseket ír, a legveszedelmesebb kuruzsló. Vádlott saját vallomása alapján elítéltetik örök szívfájdalomra.

Az elítélt úgy tett, mintha vigasztalhatatlan volna.

Nagyon mulatságos volt ez a tréfa; és amellett egészen ártatlan.

A főtisztelendő úrnak sem lehetett magát belőle kihúzni. Mikor kibontotta a véletlenül kihúzott cédulát, azt olvasta le róla:

„Bosszúállás szerelemféltésből.”

Minden ember a szájához kapott, hogy a nevetését elfojtsa. Godiva kisasszony arca pedig egyszerre fülig piros lett. Ezúttal a bíró volt erősen kelepcébe szorítva. Minő kérdéseket kockáztasson őpüspökségéhez a felvetett téma értelmében?

Jó szerencse, hogy a főpap nagy szellemnyugalommal volt megáldva. Egy pillanatra sem jött zavarba; kezét mellére téve, kenetteljesen mondá:

– Igenis: elismerem. Szerelemféltő vagyok, és bosszúálló. Szeretem és féltem az én mennybeli menyasszonyomat; s azokat, akik őt tagadják vagy nem tisztelik, irgalom nélkül a pokolra vetem.

– Felmentünk tégedet – zendül rá Godiva kisasszony szava s utána az egész társaságé.

Csak egy kóruszavaró hang tört ki a többi közül:

– Kár volt! (Ez bizonyosan valami titkos szabadkőműves.)

A tilinkó-virtuózra következett a sor.

No, ez járt szépen.

Az volt az ellene emelt vád, hogy párbajban megölte az ellenfelét.

Csak rá kellett nézni erre a kicsiny, vézna alakra, hogy az ember nagyot nevessen erre a vádra. Elég lett volna neki annyit mondani: „Nézzetek rám, és aztán ítéljetek.”

Stauner úr azonban meg akarta mutatni, hogy milyen fábul van faragva az igazi gonosztevő, aki érti a maga tudományát. Belement a mulatságba, s elfogadta a neki szánt szerepet. Egész vakmerőséggel fordult a bíró felé.

– Hogy hítták az ellenfelemet, akit megöltem? – Müllernek.

– Hát én hozok ide tizenkét élő Müllert, akik tanúskodni fognak mellettem, hogy nem öltem meg őket.

– No, ez a tizenharmadik Müller volt – monda rá komolyan Godiva kisasszony.

– S mikor történt az, hogy a Müller-család részletes kiirtásában részt vettem? – hetvenkedék a vádlott.

– 1868-iki március 31-ikén.

– Orvosi és hatósági bizonyítvánnyal fogom igazolni, hogy én azon a napon Temesváron feküdtem betegen, sem kezemet, sem lábamat nem tudtam megmozdítani.

– Álmentség! Itt van a megölt ellenfél két szekundánsa. Godiva kisasszony felhívására azonnal vállalkozott két úr, aki kész volt bizonyítani, hogy ők segédkeztek annál a párbajnál, amelyben a Stauner úr a szerencsétlen Müllert lekaszabolta.

– Kifogást teszek a tanúk ellen; az egyik hamiskártyás, a másik pedig csendes őrült.

Hallatlan nagyot kacagtak a sikeres védelmen.

De Godiva kisasszony sem maradt adós; felhívására a jelen levő bankigazgató bizonyságot tett, hogy az első tanú nem kártyás, csupán „kibic”, míg a másiknak a doktor kiadta a hivatalos parerét, miszerint annak volt ugyan valamikor delirium tremense, de már teljesen kigyógyult belőle. Vádlott számára nem maradt menekülés.

– Nos! És hát ha bebizonyul rám, hogy párbajban embert öltem, mi baj aztán? Én magyarországi honpolgár vagyok, s az én hazámban a párbaj halálos kimeneteleért a győztest államtitkárnak nevezik ki. (Hasonló eset éppen akkor történt.)

– Átadatik a magyar törvényhatóságnak! Lándory úr vegye őrizete alá.

Lándory az egész kedélyes tréfa alatt egy mellékasztalka mellett lapozgatott Godiva kisasszony rajzalbumaiban, s úgy tett, mint aki oda sem ügyel. Mikor a nevét hallotta kimondatni, odalépett a mulatozó csoport közé.

– Parancsolnak velem?

– Ön is idézve van – komolykodék Godiva kisasszony. – Még egy vádlevél van az urna fenekén. Ez önnek szól.

– Eszerint nincs mit válogatnom. Kérem a bűnömet a fejemre olvastatni.

Godiva kigöngyölíté a cédulkát, s teleszáj pátosszal olvasá le róla: „Betöréssel párosult rablás!”

Lándory meghajtá a fejét.

– Tetten kapattam. Betörtem e házba. Hiába minden tagadás. – S mit akart ön innen elrabolni? – kérdé bírói pedánssággal Godiva kisasszony.

Erre a kérdésre nagyot hallgatott Lándory; szemeiből, melyek Godiva tréfás arcára voltak fordítva, valami megnevezhetetlen fájdalom beszélt, volt abban bánat, szemrehányás, szánalom: – minek volt ezt a kérdést intézni hozzá?

Sokáig nem felelt; akadtak jámbor, jószívű lelkek a társaságban, akik azt hitték, hogy zavarban van, s súgták neki: „Godiva kisasszony albumait!” (Ők persze, ha rabolnának, azokat vinnék el.)

Godiva elnevette magát. Talán hízelgett neki, hogy ezt a híres-nevezetes inkvizítort most ő hozta zavarba.

Erre az elnevetésre aztán megkapta a gyors választ.

– Én ezt a nevetést fogom ellopni a kisasszony arcáról.

Taps és kacagás fogadta ezt a szót minden oldalról. „Ez igazán vakmerőség!” – „Hamarabb ellophatja a havat a Mont Blanc-ról!” – „Inkább a tüzet a Vezúvból.”

Maga Godiva is hangos kacajra nyitotta ajkait.

– Nem! Nem uram! Azt az egyet nem lehet ellopni. Az nekem elidegeníthetetlen tulajdonom. Már gyermekkoromban úgy híttak, hogy a „kacagó Gili” – „die Lachtaube”. – Aztán mit csinálna ön vele, ha az én kacagásomat ellophatná? Mire volna az önnek jó?

– Arra, hogy kegyednek apródonkint visszaadogassam.

– No, a cél kimenti a gonosz szándékot, mint Szent Crispinnél a bőrlopást az, hogy a szegények számára cipőt varrt belőle.

A tribunált megzavarta a Péter azzal a jelentéssel, hogy az ozsonna fel van terítve a hársfák alatt.

Erre az egész társaság alászállt a veranda márványlépcsőin, végigsétálva a rózsáskert pázsitos közepét elfoglaló hattyústó partján, melynek szélén egy kis sziklafélsziget ormáról mesterséges patak zuhogott alá.

A gazdag ozsonna a nyolc hárs által képezett árnyékos köröndben volt felterítve egy kerek asztalon; karcsú, acélruganyos vasszékek, apró asztalkák mellett kínálkozva olyanok számára, akik külön szeretnek ülni párosával.

Godiva odahívta maga mellé egy ilyen asztalkához Lándoryt. (Az újon jött vendégnek vannak előjogai.)

– Önről azt mondják, hogy az embereknek a gondolatjaiban tud olvasni. Bűvészet ez?

– Nem. Jórészt tapasztalás. Hosszas ideig kellett azzal foglalkoznom, hogy olyan embereknek a titkait napvilágra hozzam, akiknek nagy okuk van azokat elrejtegetni. Olyan közönséges ügyesség ez, mint a prestidigitateur mesterfogása.

– Mégis rendkívüli. Istenadomány kell hozzá.

– Szomorú adomány. Az ember nem lesz boldog azáltal, ha mindenkinek a gondolatját kitalálja: elkezdve a szép hölgyön, aki szemrehányást tesz, hogy miért látogatjuk meg olyan ritkán, egész a pincérig, aki a borravalónkkal a markában azt mondja, hogy legyen holnap is szerencséje hozzánk. Mikor az ember sohasem hiszi azt el, amit hall.

– Hát azt kitalálja ön, amit most én gondolok?

– Ki. Ön azt gondolja most, hogy ejnye, mennyire csalatkozom én ebben a mi új vendégünkben. A hír után valami rendkívüli arcot véltem nála az albumom számára megszerezhetni, kegyetlen zöld szemekkel, s most látok előttem egy semmit nem mondó lomha képet, mintha csak ő volna a jámbor „Trafiktürke” a dohányosbolt előtt.

Godiva felszökkent az ülőhelyéből.

– No, de ez már boszorkányság. Egész a Trafiktürkéig. Hát belém lát ön?

– Nem. Csak az eszmeazonosság vezet rá. Az idevezető utca szegletén van egy dohánytőzs, annak a cégtáblájára van festve egy nyugodalmas muzulmán, aki veszedelmesen hasonlít hozzám. Gondolhattam, hogy kegyed is észrevette azt.

– Azért mégis belekerül ön az albumomba.

– Nem, kisasszony; – kegyed nem fogja az én arcomat az albumában megörökíteni.

– Hogyan? Ön megtiltja azt nekem, hogy én az ön arcát lerajzoljam?

– Nem tiltom meg: csak megjövendölöm.

– Ön megjövendöli? És az be szokott teljesülni, amit ön megjósol? Hát ehhez nem kell valami emberfölötti tehetség?

– Nem. Csak egyenlő erejű emlékezet, fantázia és ítélőtehetség. Amint egy embernek a kedélyét, jellemét megismertük, arról előre megmondhatjuk, hogy az előre látott körülmények között mit fog tenni.

– Hát énrólam vett ön már fel jellemrajzot?

– Vettem. Nekem is van albumom, mint önnek; csakhogy abba mind az van levázolva, ami láthatatlan.

– Szeretném az én láthatatlan „én”-emet látni az ön vázlatkönyvében.

– Megmutathatom. Mélyenérző, mélabús kedély, túlságosan erős hajlammal a mások megbírálására, még nagyobbal az önbírálatra. Elkényeztetve mindenkitől, és abban unatkozva. Sohasem ismert semmit, ami boldogtalanság, visszás érzés, balsors, és kíváncsi rá, hogy milyen lehet az. Szeretne dacolni a sorssal, mert elég erőt, büszkeséget érez magában hozzá; de nincs alkalma rá, s ez bosszantja. Ezért ingerel, kigúnyol, kínoz mindenkit, aki közelébe jön: szeretné, ha valakit meg tudna haragítani; de nem sikerül; csupa hódoló arcok veszik körül. Ez kínozza. Hejh, milyen jól érzené magát, ha ezek a bókoló, édeskés arcok egyszerre mind haragos torzképekké idomulnának itt körülötte, s ahogy epednek most egy mosolygásáért, úgy kiáltoznának rá: „Mért nem sírsz?”

Godiva arcán az ámulat átszellemülése váltá fel az örök mosolygást. Öntudatlanul szorítá a két kezét a keblére. Nagyot fohászkodott. Bűvtükör volt az, amit eléje tartottak.

Az általános pohárcsörgés szakítá félbe a beszélgetést. A nagy kerek asztalnál a szép vizsgálóbíró egészségére ittak. A hódolatot fogadni kellett, kegyteljes leereszkedéssel.

Akkor egyszerre ezzel a kérdéssel lepte meg Lándoryt:

– Nős ön?

– Nem vagyok az, s nem is szándékozom azzá lenni.

– Hogy lehet azt ilyen kategorice kimondani?

– Bírám kérdi, hát megvallom. Minden embernek a szívében van egy talány; férfiéban, nőében egyaránt. Száz ember közül kilencven nem törődik ezzel a talánnyal: elveszi egymást a megoldatlan rébusszal együtt, s édes tudatlanságban él holtig, s belefásul abba a bajba, aminek az okát nem érti; a tíz közül kilenc meg tudja oldani a talányt, s azt mondja rá: ez nem az én talányom, és idején eltávozik; „egy”, aki a megoldott szívrejtélyben a saját titkára talált rá: „Ez az én talányom!” Száz közül egy. – De hát nagy öntúlbecslés volna tőlem, ha azt képzelném, hogy én vagyok az a századik.

– Pedig mindenki annak képzeli magát.

A Péter ismét megzavarta a társaságot azzal a jelentéssel, hogy a hintó be van fogva. Akik a hétórai vonattal akarnak Bécsbe menni, azoknak itt az ideje, hogy a vasúthoz induljanak.

A háziúr bocsánatot kért a vendégeitől, hogy kénytelen őket elhagyni. Üzleti ügyben a fővárosba kell sietnie Lándory és Stauner urakkal. Nagynénje fogja vinni a háziasszonyi tisztet. Csak mulassanak. Kilenckor ismét megy vonat Bécsbe. Szép holdvilág van.

Azzal megölelte a leányát – talán erősebben is szorítá karjai közé, mint máskor.

A két új vendég is búcsúzott. A tilinkós még késett; neki még volt egy bevégezni való adomája, s egy kiinni való pohár johannisbergere. Azt kár volna otthagyni.

Könnyű szellő fuvallt végig a tó fölött, a hattyúk szárnyukat szétterjesztve vitorláztak benne, Godiva összeborzongott, mikor Lándory oldalán a tóparton végighaladt. Talán a szellőtől.

– Lássa ön: nekem úgy tetszik, hogy ön már eddig is elrabolta az arcomról a nevetést.

Lándory Bertalan nem mondott rá semmit. Hát komolyan vette? – Fogom még önt látni? – kérdé Bertalantól a búcsúkézszorításnál.

– Azt hiszem, hogy igen.

– Meg fog bennünket látogatni?

– Nem!

– Én mégis fogom látni? – Mégis.

A hintók tovagördültek. Az egyikben a két vendég, a másikban Traumhold és Péter inas a bakon.

Monterosso és Kolaczin

A bécsi palotához megérkezve, Traumhold úr utasítást adott a komornyikjának, hogy a két vele jött úr számára nyittassa fel a vendégszobákat, miután azok hosszabb ideig tartó üzleti foglalkozásban az éjt itt fogják tölteni. Az ilyen vendégmarasztás nem volt szokatlan a bankár házánál: az ő szakmájában a gyorsan végzés a fő feladat. Néha, midőn sietős végeznivaló volt külföldi üzletszövetségesekkel, a virradat is ott lepte őket a dolgozóasztalnál. A munkát csak az éjfél után feladott vacsora szakítja félbe. Ezúttal a szakácsa kinn volt ugyan a badeni villában; de a „Munsch”-szállodából lehetett hozatni.

Péternek meg lett az is mondva, hogy senkit se bocsásson be. Az ajtókat mind bezárták: a három úr egyedül maradt a comptoirban.

Tizennyolc évi üzleti könyveket átnézni nem tréfadolog. Különösen a vizsgálóbíró szemeivel.

Tételről tételre át kellett olvasni a fóliánsok minden rovatát. A könyvek a legpontosabban voltak vezetve. Egy kiigazított szám, egy megkorrigált betűszár nem volt bennük felfedezhető. Semmi fingált tétel, semmi szemfényvesztő számjáték az egészben. Voltak az aktívák közt tételek, melyek kezdetben nagy összegekkel figuráltak. Aztán évről évre mindig kevesebb lett a címük alatt fölvéve, míg utoljára a százezer forintos tétel helyén az állt: „egy krajcár”. Pontos üzletember az egészen kárbaveszett követelést sem törli ki főkönyvéből; egy krajcár értékkel ott kell annak figurálni örökké. Hátha valamikor aktuális értéke lesz megint.

Semmi restellni-, takargatnivaló nem volt az üzleti könyvekben. A nyereség rendes úton származott. Szédelgési vállalatok nem fordultak elő. Sem „alapítási költségek” szemérmes címe alá takart vesztegetési kiadások. Uzsoráskodásnak nyoma sem volt. Szindikátusi nyereségek csak olyan vállalatoknál, melyeknek részvényei folyton emelkedőben maradtak. Az összeköttetések egészen honettek.

A depóüzletnél is a legszigorúbb rendet konstatálták; a letéteményezett és ismét túladott részvényeknek, állampapíroknak, sorsjegyeknek, prioritásoknak fel volt jegyezve a sorszáma, sőt még a készpénzül letett ezres és százas bankjegyeknek a számai is be voltak jegyezve; frank, líra, sterling, márka, rubel, piaszter, s ugyanannak az osztrák értékű forint szerinti megnevezése.

Mikor négy évfolyam üzleti könyveit átnézték, akkor azt a kérdést intézte Lándory Traumholdhoz:

– Nem szíveskednék ön nekem megmondani, hogy ki az a Monterosso úr, akinek a neve több ízben előfordul e könyvekben, mint letéteményezőé, és ki az a Kolaczin úr, akinek későbben, néha fél év múlva ugyanezek a letétemények elküldetnek?

Erre a kérdésre elsápadt a bankár. Összeszedte magát, s nyugodtan válaszolt.

– Politikai ügyekben való vizsgálatra is ki vannak önök küldetve?

– Arra nem vagyunk.

– Akkor kérném, hogy Stauner úr hagyna bennünket egyedül; mert erre a kérdésre csupán magyar vizsgálóbírónak felelhetek.

– Nincs ellene kifogásom.

– Kérem tehát Stauner urat, legyen szíves átmenni a biliárdterembe, s mulassa magát egy kis karambol-partival, amíg utána megyünk. Nemsokára vacsorálunk aztán.

Traumhold egészen hitte azt, hogy ő még ma együtt fog tekézni és vacsorálni a két vendégével.

Stauner úr felkelt, és kiment a szobából.

A bankár némi izgatottságtól reszkető hangon kezdé.

– Uram, ön patrióta volt „ezekben az években”.

– Most is az vagyok.

– Azt értem alatta, hogy azon hazafiak közé tartozott, akik készek voltak a legszélsőbb eszközökhöz is hozzányúlni azért, hogy hazájuk alkotmányát visszavívják.

– Köztük voltam.

– Akkor önre nézve nem lesz meglepetés, ha felfedezem, miszerint Monterosso egy turini bankár, aki egyenes összeköttetésben állt Napóleon Jérôme herceggel és Cavourral. Az a Kolaczin pedig egy varsói bankár, aki Langiewicznek a megbízottja volt. Ha még egy évfolyammal tovább fogja ön átvizsgálni a könyveimet, majd fog ön tételekre akadni, Monterosso neve alatt, amelyek áthelyezésüket Budapest felé vették, s az ottani patrióták bankárjánál találtak elszámolásra. Én a fejemmel játszottam – az önök szabadságának az ügyeért. Most, ha tetszik, vegye ön el a fejemet.

Lándory nehezet sóhajtott. Hivatalos feladatának egész Alpes-súlya még így nem nyomta a keblét, mint most.

– Hát most én mondom meg önnek, hogy ki az a signore Monterosso. Az egy legelső minőségű szélhámos: egy egész internacionális rablóbandának a vezére, akit szerencsém volt röptében elfoghatni, mikor éppen egy új rablási merényletet tervezett Budapesten. Nála találtam meg az adatokat, amelyek önhöz vezettek. A gonosztevőnek nem volt ideje azokat megsemmisíteni.

– Uram! – szólt Traumhold felháborodva, s most sötétvörös lett az arca a nehéz indulattól. – Én teljes jóhiszeműleg cselekedtem: én azt hittem, hogy egy magas, nagy eszmének szolgálok. Én az önök hazájáért, a magyarokért meg a lengyelekért rajongtam. Lelkemben a népszabadság híve voltam.

– Önt megcsalta a lelkesedése. Megbízói mind tolvajok voltak: Turinban éppen úgy, mint Varsóban és Budapesten.

– De hiszen itt vannak nálam az ajánlóleveleik, amelyeket a varsói forradalmi kormánytól, a pesti hazafiak vezérférfiaitól, a magyar emigráció főnökeitől kaptak. Itt vannak Cavour és Pietri, a párisi rendőrminiszter credentionalisai.

S ezeket mondva, egy titkos rugót nyomott meg íróasztalán, melyre egy rejtekfiók tolódott elő, s abból marokkal szórta elő az iratokat, amikre hivatkozott.

Lándory egyenkint szemügyre vette azokat.

– Egytől egyig mind hamisítványok. Sem a magyar pártvezéreknek, sem a francia és piemonti kormányoknak, sem a lengyel forradalom diktátorának, sem az emigráció főnökeinek nincs azokhoz semmi köze. Írás, pecsét, stampiglia minden hamisítva van rajtuk.

Traumhold szédülten rogyott székibe vissza.

– Ezek a gonosztevők önnel átkozott játékot űztek – mondá Lándory. – Önt közvetítőnek használták. S a politikai összeesküvés tisztességes titoktartásába burkolták cselszövényüket. Elrablott állampapírok, nagyobb összegről szóló bankjegyek, csekkek elárulják a közvetlen tettest, amint az túl akar rajtuk adni; ha idegen ember nagy pénzösszegeket mutogat egy európai nagyvárosban, egyszerre gyanút költ, nyakára megy a rendőrség, vallatóra fogja. De ha az elorzott papírokat leteszik egy közhitelben álló bécsi bankárnál, azután ott hagyják heverni fél esztendeig, s akkor elküldetik egy varsói céghez: ez senkinek sem tűnik fel. Az a francia, osztrák vagy angol papírokat szépen értékesíti a varsói és szentpétervári piacokon, és megfordítva. Kevés üzletember olvassa az orosz lapokat Milánóban. Hogy a titokban közvetített összegek csakugyan rendeltetésük helyére jutottak: azt igazolják Monterosso és Kolaczin urak, a magyar és lengyel patrióta celebritások leveleivel, amiket igen könnyű utánozni. A híres emberek nagyon adakozók az autogramjaikkal. – Egész határozottan mondhatom önnek, hogy ahol magyar hazafinak, emigránsnak a neve fordul elő önnek az okirataiban, az mind hamisítás. S kétségtelen, hogy a lengyelekkel is így van. Sőt. olyantól is találok itten levelet, aki már akkor nem is élt, amikor ez a levél íródott.

A bankár arcán egy-egy galvani rángás vonaglott végig.

A zöld szemek igézete alatt állt.

Lándory folytatá egész csendes hidegvérrel.

– De ha még csak ezzel a két imposztorral lett volna önnek dolga! Azonban a gubancot még jobban összekuszálja az, hogy ami nagyobbszerű rablás csak Magyarországon végbement egy évtized alatt, azoknak az értéke mind keresztülvándorolt az ön számlakönyvein. Ön mindazokat átvette, mint hazafiúi adományokat titkos célokra, költött nevek alatt szereplő emisszáriusoktól; azután utasítás szerint megint elküldötte más megnevezett bizományosoknak, politikai mozgalom szükségleteire. Az ön emisszáriusai mind egy igen jól szervezett rablószövetségnek a tagjai voltak. Ilyenformán soha elrablott kincsnek nyomára nem lehetett jutni. A gazemberek kiválasztottak maguknak egy becsületes embert orgazdául.

– Orgazda! – Én? – hördült fel Traumhold. Úgy érzé, mintha azok a nagy könyvek egyszerre koporsófödelekké válnának előtte.

– Hozzátettem, hogy becsületes ember.

– Lehet valaki a kettő együtt?

– Kétségtelen, hogy tudtán kívül volt az egyik. Hogy meggyőzzem önt felállított kombinációm alaposságáról, megmutatom önnek a jegyzeteimet. S a nálam levő jegyzetek nyomán az ön számlakönyveinek akármelyik évfolyamából rányitok egyszerre arra a lapra, amely az adataimmal correspondeál. Ezen év és hó ezen napján történt Budapesten a hírhedett páncélos pénztár elrablása: nyisson ön rá az ön főkönyvében a három nappal későbbi lapra, ott fogja találni vagy Szentzsófiai vagy Törökváry nevét, ugyanazzal az összeggel, amelyet én a magam jegyzetében megmutatok.

A bankár gépszerűleg lapozott a diáriumában a mondott nap paginájáig, s mint egy álomjáró a hypnotáló orvosa parancsára, olvasá fel a megtalált adatot.

A Szentzsófiai neve volt benne.

– Más nevén a „Wasserpirat”.

Azután mondott a Traumholdnak egy másik évből való adatot. A bankár utánanézett a diáriumában.

Rátalált a Törökváryra.

És így sorba. Egy egész litániát! Pokolbeli litániát. Csupa ördögök neveiből sorba fűzve.

Mikor már nagyon sok volt, egyszer csak felugrott a bankár a helyéből, és elkezdett hahotával kacagni.

– Hahaha!

Azután letörülte az izzadságot a homlokáról, s azt mondá a vendégének:

– Azt ne higgye ön, hogy megbolondultam. – Nem. – A tréfa, amit velem eljátszottak, olyan sikerült, hogy nevetnem kell rajta. Egy „Lokalposse”, amiben a pórul járatott, buta Buffalmaccón senki sem sajnálkozik; de mindenki kacag.

– Hiszen magam is hajlandó volnék a derültségre; ha a dolognak igen komoly folytatása nem volna.

– Mi komoly folytatása lehetne? – szólt a szobájában fel s alá járkálva a bankár. – Bűnrészesség vádját emelni ellenem ezen az alapon nem lehet. Kárpótlási igényt hamarább. Ezt azonban be sem várom. Amint velem hivatalosan tudatják, hogy a nálam letett, s általam továbbadott értékek provenienciája bűneredetű volt, én kötelességemnek tartom e „bona fidesszel” átvett összegeket bírói kézbe letenni. Az ez évi mérlegemet nagy veszteséggel fogom bezárni. Ez bizonyos. Megesett már rajtam máskor is. De a becsületem fogyatlanul marad.

– Magam is ezen a nézeten volnék, ha egy legújabban történt szenzációs bűntény nem képezne szomorú utójátékot ehhez a mondjuk hát „Lokalposséhoz”. Olvasta ön, ugyebár, a lapokban, hogy Párizstól nem messze, egy különcségéről hírhedett francia vicomte kastélyába betörtek, s onnan nagy összeget képviselő családi ékszereket, értékpapírokat elraboltak. Hogyne olvasta volna? Hetekig kísértett a lapok újdonságrovataiban ez az eset.

– Ismerem: a Lis Blanc vicomte esete.

– A tolvajság rafinált furfanggal ment végbe. A gonosztevők kiszámítva, kikémlelve választák tettük végrehajtására azt az időközt, amidőn a gróf meghalt; de még a pompás katafalk sem készült el; a maire lepecsételi éjszakára a szobákat: a rokonok, a vélhető örökösök még távol vannak. A tolvajok még a pecséteket sem szaggatták le az ajtókról és ablakokról: azon a titkos süllyesztőn keresztül hatoltak be a szobába, amelyen a gróf az ételeit szokta a konyhábul felszállíttatni. Ott a páncéllal ellátott vasszekrényt keresztülfúrták és -fűrészelték olyan gépekkel, aminőket csak Amerikában készítenek: egyenesen ilyen célokra. Azután kitakarítottak belőle mindent, s amilyen észrevétlenül jöttek, olyan titokzatosan el is tűntek: semmi nyomukra nem lehetett találni. – Csak másnap, mikor a rokonok jelenlétében felnyitották a szobát, jöttek rá a betörésre. A távírda rögtön működésbe lett hozva, a kastély cselédsége bíró elé állítva, francia, német, spanyol, belga rendőrség fellármázva, a tengeri kikötőkbe utasítások küldve, a vasúti állomások detektívekkel elárasztva, gyanús képű utazók megmotozva. Nem találtak meg semmit. Az örökösök húszezer frank jutalmat tűztek ki annak, aki az elrablott kincsek nyomára vezet. Nem jelentkezett senki. Pedig európai hajtóvadászat kelt ki belőle. Azt persze senki sem tartotta lehetőnek, hogy legyenek, akik lóháton, negyvennyolc óra alatt elvágtatnak egyfolytában a Rajnától a Fehér-Kárpátokig. Harmadnapra a hírhedett ékszerrablás után Monterosso úr ott volt Budapesten. Pedig nem villámvonaton jött.

– Monterosso?

– Igen. Az ön Monterossója. Ott csak egy napot pihent. Elolvasta a hírlapokból a táviratokat, melyek a siegniers-i rablás felfedezőinek egy egész vagyont ígérnek, aztán megengedett magának egy kis kéjutazást a regényes Vág völgyében (amelynek a vasútját éppen most finanszírozzuk – mi együtt! Milyen szatíra!). Onnan megkönnyebbülve visszatért megint Budapestre. Ott az összeköttetéseinél fogva megtudta, hogy egy bánsági földesúr éppen nagy birtokvásárlásra készül, s másfél milliót tartogat odahaza, ezt is bevonta működései körébe. Csak úgy „en passant”, vendégszereplésképpen, ahogy szoktak hírhedett virtuózok Szentpétervárra utaztukban kegyesen nálunk is egy koncertet adni. S az intézkedések személyes vezetése végett lerándult Szegedre. Ott azután beleakadt az én tőrömbe. Eleinte nagyon hetvenkedett, angol lordnak adta ki magát, s Disraelivel fenyegetőzött, meg lord Loftusszal. Azután megkísérlette kétszer a megszökést a várból, először mesés vesztegetéssel, azután még mesésebb szaltó mortáléval, egy a lába közé szorított seprűt feszítve a sima bástyának, s úgy csúszva le rajta. Rendkívüli ereje van, öt-hat embert legyűrt, feltaszigált, míg el bírták nyomni. Néhány nap múlva aztán kénytelen volt velem szemben felvenni az igazi ábrázatját, s kivallani, hogy ki volt, és miket tett.

– Eszerint a főcinkos kézre került. S az rám nézve annál jobb, mert engemet leginkább tisztára moshatnak az ő vallomásai.

– Ez eddig úgy volna. Hogy ezt a rejtélyes vezetőjét az internacionális rablószövetségnek elfogtuk, az egész bűnügyre nézve mindenesetre csak szerencse; mert az összekötő csomóját találtuk meg benne egy mindenfelé szétágazó bűnszövetségnek. Ez az ember (az igazi nevét most sem tudom megmondani) valóságos lángész a magasabb szélhámosság világában. Eleinte egész know-nothingnak játszotta magát. Nem akart más nyelven tudni, csak angolul. Hanem azután, hogy sikerült a Budapesten, álnév alatt hátrahagyott bőröndjét kézre kerítenünk, s abban minden iratait megtaláltuk, egyszerre felhagyott a tagadási rendszerével, s azután vallott. Még olyan dolgokat is kivallott, amiket nem kérdeztem tőle. Értem a célját. Azt akarja, hogy mentül hamarébb el legyen ítélve, s az állami fogházba bezárva. A tolvaj uraknak legkellemetlenebb a vizsgálati fogság. Ellenben az állandó lakhelyen kedvező chance-aik vannak a kiszabadulásra, ha idekünn még hatalmas cinkosszövetség működik az érdekükben. Az én emberem tehát egészen beszédessé lett, amint a merev tagadás lehetetlenségéről meggyőződött. Öt európai nyelven tud folyékonyan beszélni, mégpedig annak a városnak a tájkiejtésével, amelyben állítólag lakott. Az olaszt a lombardi, a franciát a párizsi, az angolt a londoni akcentussal beszéli. Még magyarul is tökéletesen beszél, s kiejtése Trencsén vármegyei, úgyhogy a legkedélyesebb tótmagyar földesurat játszhatja vele. Sőt lengyel, orosz, szerb és román nyelven is ért, s levelei között a tolvajok zsargonján, a „ladino” nyelven írottakra is találtam. Neve annyiféle van, ahány országban megfordult, s a felesége a különböző meridianusok szerint hol „mylady”, hol „signora”, hol „marquise”. Érdemrende is van elég. Azok közül azonban útközben viselésre csak a becsületrend szalagját használja. Útlevelei, követségek által láttamozva, többféle nevekre szólók, ajánlólevelei pedig a legelső, legünnepeltebb férfiaitól a kontinensnek és Albionnak. Amellett aztán pecsétnyomók és stampigliák és blanquette-ek, még esetleg szükségeseknek az előállítására.