Richardnak – megcsináltuk!

Jegyzőkönyv eltűnt személy bejelentéséről

Norfolki Rendőrkapitányság

Ügyintéző: Robert Mellow közrendőr, 4591

Bejelentés dátuma: 26/12/2011

Hívásazonosító: 3242/11

Eltűnt személy neve: Boniface, Karl Edward

Született: 26/03/1990 (21 éves)

Személyleírás: 6 láb 4 hüvelyk magas (190 cm) IC1. Vékony testalkatú. Balkezes. Szeme barna. Haja sötétvörös/gesztenyeszínű. Világos bőrű.

Eltűnésekor viselt ruházata: Piros bársonynadrág fehér szőrmeszegéllyel, piros bársonykabát fehér szőrmeszegéllyel, széles fekete öv, fekete csizma és műszakáll (Mikulás-jelmez, sapka nélkül). Sebesültnek tűnhet, de a vér állítólag csak színpadi kellék.

Egészségügyi problémák: Nem ismert.

Gépjármű: Audi A1, piros. 1-X Szintén eltűnt.

Az eltűnés részletes körülményei:

11. 12. 25-én 02:15 órakor hívást fogadtunk Alice Elektra Boniface-től az eltűnt személy, Karl Boniface ügyében. A hívó zaklatott volt, és egy sor különös kijelentést tett, többek között azt, hogy „ő lett volna a holttest”, és „hogyan tűnhet el valaki egy zárt szobából”. Amikor azt mondta az operátornak, hogy „leszúrtam”, az a döntés született, hogy a hatóság azonnal kiszáll a helyszínre.

Robert Mellow közrendőr (4591) Augustine Adeyousun közrendőr (7752) kíséretében érkezett a Fenshawe Manorban lévő helyszínre. Érkezésükkor egy csapat diákot fedeztek fel, akik az 1930-as éveket idéző jelmezt viseltek, és kiderült, hogy az egybegyűlt társaság a kastélyt egy „gyilkossági nyomozás” témájú tematikus est helyszíneként használta, amelyet „A Mikulás halála” elnevezéssel rendeztek. Az összegyűlt társaság szerint az eltűntön volt a sor, hogy „ő legyen a holttest”. Miss Boniface, az eltűnt személy nővére körülbelül 21 órakor megrendezte a szimulált késelést a kastély szalonjában, majd bezárta az eltűnt személyt, elvette a kulcsot, és elrejtette. Amikor a többi játékossal visszatért, az eltűnt személy már nem tartózkodott a szobában. Nem tudnak másik kulcsról, nem volt nyoma annak, hogy a zárat feltörték volna, és nem valószínű, hogy az ablakon keresztül távozott, mivel az ablaknyílás túl szűk.

A diákok közel két órán keresztül keresték az eltűntet, majd feladták, és a szalonban gyülekeztek, ahonnan eltűnt, hogy megvárják a rendőrség érkezését.

Az egybegyűlt társaság egyetértett abban, hogy ha egyszer egy gyilkossági nyomozásos játék kezdetét vette, Mr. Boniface teljesen belefeledkezett a szerepébe, és nem valószínű, hogy csak úgy egyszerűen elment volna. Amikor azonban kérdőre vontuk őket, mindannyian elismerték, hogy nem idegenkedett attól, hogy tréfát űzzön a barátaival, valamint hogy az utóbbi időszakban a viselkedése furcsa és szokatlan volt. A rendőrök alaposan átkutatták az ingatlant, és nem találták az eltűntet. Mikulás-sapkáját, amelyet eltűnésekor viselt, a szobájában eldobva találták meg, ezt a rendőrség lefoglalta. Az autója és az iPhone-ja eltűnt, a telefonját kikapcsolták. Alapos házkutatást tartottak, a tanúkat kihallgatták.

A kockázati szint alacsony. A döntés később felülvizsgálandó. Az eltűnt személyt a rendőrségi rendszerben eltűntként tartjuk nyilván, és a személyleírása alapján körözést adtunk ki.

1. RÉSZ

A BEMUTATKOZÁS

1

Meghívjuk Önt egy gyilkosságra.

Charley már négy órája tartja a kezében a nehéz, krémszínű meghívókártyát, ujjaival végigsimít a fényes, dombornyomott kalligráfián. A részletek: a gyilkosság ideje és helyszíne, öltözködési szabályok, várjuk szíves válaszát. A meghívó fekete szegélye kezd megkopni az ujjai állandó cirógatásától.

A Londonból Invernessbe tartó buszút tizenkét órát vesz igénybe, ha nincs nagy forgalom, de most szenteste van, és olyan, mintha a Brit-szigeteken mindenki ugyanazon az útszakaszon próbálna hazajutni a szeretteihez Peterborough és Perth között.

Három óra után Charley könyve kezdett elmosódni a szeme előtt, öt óra után pedig a telefon akkumulátora lemerült a kedvenc true crime podcastja kellős közepén. Mostanra már majdnem tíz óra telt el. A buszon a hangulat a nyugtalanságon át eljutott a beletörődő, kérlek-istenem-legyen-ennek-vége kimerültségig. A gyerekek a gyötrelem és az unalom hosszú, mormogó litániáját jajgatják, a felnőttek szuszogva és sóhajtozva fészkelődnek az üléseiken. Minden egyes alkalommal, amikor Charley az egyik zsibbadt farpofájáról a másikra nehezedik, a mellette helyet foglaló hegyes könyökű férfiú rosszallóan felsóhajt. Charley kibámul a homályos délutánba, figyeli az előtte elterülő hektárnyi forgalmat, és ismét emlékezteti magát, hogy ez volt a legolcsóbb megoldás. Minden fillért meg kell spórolnia, ha az új évben ki akar költözni Matt lakásából, még akkor is, ha Ali tényleg megadja a pénzt, amit ígért.

Amikor Charley először mutatta meg Mattnek a meghívót, még nem fogalmazódott meg világosan a fejében a gondolat, hogy lelépjen – ez csak egy halvány jövőbeli szándék volt, olyasvalami, amit egyszer talán majd megtesz, ha nagyon rosszra fordulnak a dolgok. Még mindig azt hajtogatta magának, hogy a szerelem nem a szívecskékről, a virágokról és a kölcsönös támogatásról szól, hanem arról, hogy megismerjük valakinek a lelkét. Olyan jól ismerték egymást, hogy Charley mindig kitalálhatta, mit fog mondani Matt legközelebb, különösen ha az nem olyasmi volt, amit ő hallani akart.

– Micsoda nagyképű baromság! – jelentette ki, miközben a dombornyomott címlapra pillantott. – Ki mondana le a karácsonyáról, csak hogy valami ostoba játékot játszhasson?

– Nos, én… – Charley magyarázkodásba fogott, de hát hogyan is tudta volna szavakba önteni a dolgot? A csodálatos kreativitás, Karl zseniális találékonysága, a móka, hogy néhány órára vagy akár néhány napra levetheti régi, bizonytalan diákkori identitását, és valaki mássá válhat, valaki mássá, aki elbűvölő, vagy alattomos, vagy egyenesen egy gyilkos. Amikor jó volt, akkor annyira jó volt. Karl annyira jó volt! Aztán minden rosszra fordult.

Matt csak a szemét forgatta.

– Elment az eszed, ha azokkal az emberekkel töltöd az idődet. Mindig azon nyavalyogtál, hogy miattuk érzed magad szarul – mondta.

És persze igaza volt, egy bizonyos fokig. Mindig igaza volt. De miközben Charley nem tudott nem egyetérteni, egy másik apró hang odabent hozzátette: „De miattad is szarul érzem magam, és mégis veled töltöm az időmet.”

Ennek ellenére a józan eszével tudta, hogy figyelmen kívül kellett volna hagynia Ali meghívását – széttépni, és kidobni a szelektív kukába, ahogy Matt javasolta. Keményen dolgozott azon, hogy leszoktassa magát a vágyakozásról, melyet a Kosztümös Gyilkosságok Társaságában töltött ideje alatt érzett, arról a görcsös berögződésről, hogy ha egy kicsit viccesebb, okosabb vagy furcsább lenne, akkor elfeledkeznének róla, hogy nem olyan, mint ők – hogy az apja keményen dolgozó szakács volt, a családi otthonuk pedig csak öthelyiséges, és hogy senki sem hallott az iskoláról, ahová járt –, és befogadnák a nyájba.

De ez nem az az érzés, amit csak úgy lerázhat magáról az ember. Úgy tapadt rá, mint statikus elektromosság a nejlonra, és minden meghallgatásra elkísérte. Egyfajta éhség volt ez, de az a fajta, ami miatt az emberek inkább megsajnálják az embert, mintsem hogy munkát adnának neki. Valószínűleg a kétségbeesésnek ez a szaga vonzotta kezdettől fogva Mattet. Szereti, ha a barátnői simulékonyak, és szívesen tesznek a kedvére.

Először úgy döntött, hogy a legegyszerűbb az lesz, ha egyszerűen csak nem válaszol Alinek. Elvégre a társaság tagjainak többsége is ezt tette vele, amióta a csoport feloszlott. De Ali nem az a könnyen lerázható típus. Néhány héttel később érkezett egy e-mail, egy meggyőző, édeskés üzenet. Tudom, hogy nem a kedvenceid, de az már olyan régen volt, és mindannyian alig várják, hogy újra láthassanak. És ha még mindig hezitálnál, tekintsd úgy, mint bármelyik másik színészi munkát!

Ali ezt később megtoldotta egy ajánlattal is, miszerint előre fizet egy csinos összeget, és egy másik, még nagyobb összeget is ígért, amit Charley az új évben kap majd meg. Ez a pénz segíthet Charley-nak az újrakezdésben. Addigra Matt elhagyásának homályos szándéka valósággá szilárdult. Megmondta neki, hogy vége, azonban csapdába esett, a kanapéján volt kénytelen aludni, miközben igyekezett előleget összekaparni egy saját lakásra.

– Pont erre utaltam, Charley – mondta Matt az egyik kedvesebb pillanatában. – Szükséged van rám, egyedül sosem fogsz boldogulni.

Nos, talán Ali támogatásával mégiscsak képes lehet rá.

Ali az e-mailjében nyíltan meg is fogalmazta: Ne felejtsd el, hogy már korábban is szereztem neked szerepeket, és most is van egy-két lehetőség a tarsolyomban…

Ez elég is volt ahhoz, hogy meggyőzze Charley-t, hogy tegye félre az aggodalmait, és mondjon igent.

A Kosztümösök összes megmaradt tagjának – nos, Charley kivételével mindenkinek – elképesztően jól ment a szekér az elmúlt tizenkét évben. Ali jelenleg az ország egyik legsikeresebb reklám- és PR-ügynökségénél tör utat magának. Idén őt ünneplik mint a könnyfakasztó karácsonyi reklám ötletgazdáját, amelyről az egész ország beszél, #afiuesateknos. Még Charley is látta, és sírt.

Szóval nehéz ellenállni a csábításnak, hogy olyasvalakit tudhasson a támogatói között, mint Ali. Ha ezt most jól csinálja, akkor a jövőben több jövedelmező reklámfeladat várhat rá, ami további kapcsolatokhoz, majd még több szerephez vezethet…

Mit is mondott Matt? „Nem tudom, hogyan mutassalak be manapság az embereknek. Bukott színésznő vagy, vagy sikeres recepciós?”

Ez lehet a lehetőség arra, hogy mindez megváltozzon.

A buszsofőr beleszól a hangosbeszélőbe, és szavai kirángatják Charley-t a merengésből:

– Hölgyeim és uraim, köszönjük, hogy elviselik velünk ezt a nehéz karácsonyi utazást. Tudom, hogy sokáig tart, de miért nem kezdünk bele az ünneplésbe korábban, egy kedves dallal?

Cheshire-i akcentus, gondolja Charley. Nem Manchesterből való, hanem valahonnan a városon kívülről. És a hangja túlságosan vidám ahhoz képest, hogy milyen régóta araszol már az autópályán.

Megnyom egy kapcsolót, mire a buszt megtölti egy karácsonyi ének dallama. A sofőr maga is dallamtalanul dúdolni kezd, amitől Charley-t elönti a szekunder szégyenérzet. A többi felnőtt némelyike láthatóan szintén összerezzen, ám a sofőr folytatja. Valahogy Karlra emlékezteti Charley-t. Ő mindig rá tudta venni az embert a legnevetségesebb dolgokra azáltal, hogy maga is beleadott apait-anyait.

A gyerekek közül néhányan kuncognak, elkezdenek csatlakozni, a szüleiket lökdösik, és kényszerítik őket, hogy ők is énekeljenek. Néhány amerikai a hátsó sorokban nagyon belejön, és amilyen összhangban vannak, abból ítélve biztosan egy kórus tagjai. Lassan egyre több és több hang szólal meg. Charley meglepetésére még Hegyes Könyök is megköszörüli a torkát, és erőteljes basszusban elénekli az „öt aranygyűrű” sorát. A busz lassan halad előre, néhány kocsihossznyit, aztán egyre többet, és ahogy felgyorsul, az éneklés egyre hangosabbá válik, mintha a hangjuk tisztítaná meg a forgalmat, és hajtaná előre a járművet.

– Sikerülni fog! – kiáltja izgatottan az egyik gyerek elölről. – Énekeljetek hangosabban!

Most már Charley is csatlakozik, és egy pillanatra összemosolyognak Hegyes Könyökkel, amikor a tizenegy dudásig jutnak, a busz pedig harminc mérföld per órára gyorsul. Charley-nak egyszer azt mondta a régi énektanára, hogy elfogadható kórushangja van, jó erővel és tisztasággal, és ő most hagyja, hogy a tüdeje kitáruljon, és a zene kiáradjon belőle. Az utasok vigyorognak, nevetgélnek, felbontják a Celebrations desszertesdobozokat, amelyeket eredetileg otthonra tartogattak, és körbekínálják őket. A busz eléri az ötvenet. Remény árad szét az utastérben, és Charley saját gondolataiba is kezd beszivárogni. Talán, de csak talán, ez az utazás nem is lesz olyan rossz. Ez lehet az esély arra, hogy újraírják a régi forgatókönyvet, hogy elfelejtsék a múltat, és továbblépjenek. Hátha már nem is haragszanak rá. Hátha képes lesz áthidalni az ellentéteket Pannel, és közös nevezőre juthat Shonával. Leo hátha felhagy a leereszkedő bánásmódjával, és Gideon kevésbé lesz pöcs…

Mostanra az énekesek a tizenkét dobos dobolásának szédítő magasságaiba jutottak. Kacarásznak, igyekeznek sorrendben megjegyezni az összes nevetséges szerelmi zálogot, és folyton eltévesztik, amikor Charley azt látja, hogy az úttesten előttük féklámpák láncolata villan fel ünnepi vörösben. Kék fény is villog, és egyre fényesebb lesz, ahogy közelednek. A busz lelassít – először kicsit, majd nagyon.

– Sajnálom, emberek, baleset történt előttünk! – kiáltja a sofőr, és igyekszik vidám hangon beszélni.

A homályba kikémlelve Charley látja, hogy az út egy nagy víztömeg, egy tó vagy víztározó mentén kanyarodik, és hogy egy autó átszakította a szalagkorlátot.

Az éneklés elhalkul. Az utasok döbbenten kapkodnak levegő után. Hegyes Könyök elfordul, a szülők pedig megpróbálják eltakarni a gyermekeik szemét, de Charley nem veszi le róla a tekintetét. Nézi. Egy autó van a vízben, egy sötét forma, amelyet a rendőrség és a mentők fényeinek villódzása világít meg, és lassan süllyed. Rendőrök és mentősök nyüzsögnek körülötte fényvisszaverős kabátjaikban, de meggörnyedve a hideg, jeges szélben, rádióba beszélnek, felszereléssel rohangálnak ide-oda. Néhányan derékig gázolnak a kocsit magába szippantó vízben, egyikük pedig az utasablak felé hajol. Charley egy másodperc töredékére látja, hogy valami odanyomódik az üveghez. Egy vékony, halvány kéz.

Charley-nak elakad a lélegzete. Már nem a túlfűtött buszon van. Most ismét odakint van – kinn a sötétben, a fagyos víz a húsáig hatol, és csontig átitatja. A valóság eltűnik. Vergődik, próbál a felszínre jutni, küzd a lélegzetvételért, adrenalin árad az ereiben, felgyorsítva a szívverését. Ennyi volt. Meg fogok halni.

Már jóval délután négy óra múlt, amikor Charley végre megérkezik az invernessi repülőtérre, bár már olyan régóta van úton, és olyan sötét van odakint, hogy éjfélnek tűnik. Részben abban reménykedik, hogy a többiek már mind elmentek, és akkor valahogy megússza a dolgot, de ahogy a kapuhoz sétál reszketeg, utazástól zsibbadt lábán, megpillant egy ismerős, mézszőke alakot, aki a kávézóban ül, és a telefonjával babrál. Vele szemben Gideont látja, zilált szőke fürtökkel, piros nadrágban. A kávézó két székén heverészik, karját a mellette lévő széken nyugtatja. A fejét hátraveti, harsányan felnevet.

Zsigeri borzongás fut végig Charley testén. Eszébe jutnak azok a dolgok, amelyeket Gideon mondott azon az éjszakán, amikor Karl eltűnt, és az, ahogy Pan utána hónapokig úgy bánt vele, mintha nem is létezne, két teljes félévnyi előadáson és műhelymunkán keresztül semmibe vette. Charley sarkon fordul, és berohan a közeli vécébe, megnyitja a csapot, majd hűvös vizet fröcsköl az arcába.

Szedd már össze magad! Hosszan, szigorúan néz a tükörképe szemébe. Meg tudod csinálni! Csak néhány napról van szó. Ez csak egy színészi munka. Ezek az emberek már nem számítanak neked.

De tudja, hogy ez hazugság. Talán másképp érezné magát, ha büszke lenne arra az életre, amit az egyetem óta felépített; ha lenne karrierje, családja, vagy akár csak egy társa, aki szereti – akkor most sokkal erősebbnek érezné magát. Csakhogy ő üres zsebbel ténfereg, egymaga sodródik a világban.

Megnyitja a csapot, újra vizet loccsant az arcába. Aztán mozgást érzékel maga mögött, felnéz, és megpillant valamit a tükörben. Egy arcot. Ilyennek képzel el egy szellemet az ember, amint egy elhagyatott ház ablakához tapad, vagy ilyennek képzeli Dickens fiatalon megtört szívű Havisham kisasszonyát, aki tréfát űz a férfiak vágyaiból. Sápadtra púderezett bőr, fekete fátyolba burkolva, fekete szemekkel, mélylila színű ajkakkal. Charley felsikolt a döbbenettől, a szíve hevesen zakatolni kezd.

– A víz jelképezi az élők és a holtak közötti választóvonalat – szavalja a lény. A hangja mély, drámai, és olyan akcentussal beszél, amelyről Charley most már tudja, hogy köznyelvi edinburgh-i kiejtés. – Az orosz mítoszokban a Halál vize képes életre kelteni a súlyos sebesülteket… De a reptéri csapvíz szart sem ér, kedvesem.

– Helló, Shona! – Charley nem tudja, hogyan reagáljon. Sosem tudta igazán, hogyan kell bánni Shonával. Értelmes, hétköznapi emberek között nőtt fel, akik dolgoztak, kocsmába jártak, és a fociról meg a Love Islandről beszélgettek, és ez egész egyszerűen nem készítette fel egy olyan emberre, mint Shona a maga éles kegyetlenségével és a természetfelettibe vetett izzó hitével.

Charley egyszer azzal viccelődött Karlnak, hogy Shonához saját használati utasítást kellene kiadni, mire Karl azt válaszolta, hogy a vámpírok szabályai elég jól működnek: ne hívd be, és ne engedd, hogy megérezze a vérszagot.

Az évek során Charley időről időre ránézett Shona Instagramjára, és figyelte, ahogyan galériáról galériára jár, és világszerte kiállítja állati csontokból és tetemekből készült, hátborzongató installációit. Shona kinézete a kezdő gótikusból teljes értékű concept art-művésszé fejlődött. Valószínűleg úgy gondolja, hogy azért öltözködik így, hogy saját magának örömet szerezzen, de valójában azért teszi, hogy másokat sokkoljon, hogy kriptákat, rothadást és egyéb olyan dolgokat juttasson az eszükbe, amelyekről a legtöbb átlagember nem szívesen beszél. Az arca erősen ki van sminkelve, de a természetesnél kissé halványabb árnyalatokkal. Az összhatás valahol a gésa és a kísérteties viktoriánus baba között van. Sápadt, lilás-ezüstös haját elvékonyodó, kócos fazonra vágatta, ami egy kilencvenévesnek nem állna rosszul, de rajta valahogy furcsán hat, és a tetején egy fekete dobozkalapkát visel egy túlméretezett, fekete hálós fátyollal. A nyakában egy ősrégi, molyrágta fekete szőrme lóg, olyan típusú, amin rajta hagyták a karmokat és a fogakat. Sápadt, gyűrűkkel díszített kezével drámaian szorongatja a szőrmét.

Charley utoljára az utolsó kosztümös nyomozás utáni reggelen látta közelről Shonát. Az ő haja még mindig a tó vizétől bűzlött, berekedt attól, hogy órákig kereste kiáltozva Karlt, majd a rendőrséggel beszélt. Ali és Gideon üvöltöztek vele – aljas, szörnyű dolgokat vágtak a képébe. Pan mocskos kis bajkeverőnek nevezte. De Shona nem csatlakozott a kiabáláshoz. Egy bonyolult mozdulatot tett a kezével – valamiféle átkot szórt rá –, aztán elfordult, és visszasétált a házba, valódi japán selyemkimonója lobogott a nyomában.

– Gyerünk! – mondja Shona – Elkéstél.

Shona a karjára teszi a kezét, de ezt a mozdulatot Charley nem érzi megnyugtatónak – inkább olyan, mintha egy hideg karom szorítaná, és vezetné ki a fürdőszobából. Charley azon kapja magát, hogy lassan sétál a kávézó felé, ahol Pan és Gideon várakozik.

Ahogy közeledik az asztalhoz, Gideon tekintete megakad rajta, és a férfi arckifejezése megváltozik.

– Te jó ég! – mondja unottan. – Itt van Fürgekezű Fanny.

– Gideon! – Pan meglöki a férfit. – Ugyan, ne légy már ilyen! Tizenkét éve történt, felejtsd már el.

Ez újdonság. Pan nem védheti őt, a gondolat elképzelhetetlen. Talán csak azért csinálja, hogy Gideont bosszantsa. Pannél sosem lehetett tudni, ő mindig a saját itinerét követte, de mindig is élvezte, hogy játszadozik a férfival – elküldte, aztán visszacsalogatta. Karl azt mondta, hogy olyanok, mint Ross és Rachel a Jóbarátokból, csak még idegesítőbbek: „Még erőteljesebb az »összejönnek – nem jönnek össze – az isten szerelmére, csak dugjanak már végre« vonal.”

Gideon úgy néz, mint egy megrugdosott kiskutya, de Pan nem vesz róla tudomást, feláll, és Charley-t laza, parfümillatú kasmírölelésbe vonja. Charley keze petyhüdten lóg az oldalán, szinte fél hirtelen mozdulatot tenni, nehogy Pan ellene forduljon. Amikor Pan elhúzódik, nem engedi el Charley-t, hanem a vállánál fogva tartja, és szemügyre veszi.

– Drágám! Isten hozott! Hogy vagy? Évszázadok teltek el! Az élet olyan pörgős volt, ugye? Nehéz kapcsolatban maradni a gyökereinkkel. Azokkal az emberekkel, akik erőssé tettek minket. Látom, hogy néha lájkolod az Instagram-posztjaimat, és folyton az eszemben van, hogy írok neked, de hát…

Pan szorítása enyhül Charley vállán, de Charley még mindig csapdában érzi magát, és küzd a késztetéssel, hogy elhúzódjon.

Valószínűleg ez a legtöbb, amit Pan valaha is közvetlenül szólt hozzá. Amikor Charley először csatlakozott a Kosztümös Gyilkosságok Társaságához, mindenki más szívélyesen fogadta őt, ha kissé zavartan is. Pan azonban teljesen átnézett rajta, eltekintve egy-egy lekezelő kijelentéstől a Kisemberekről vagy a Munkásosztályról. Egy gazdag görög hajósdinasztia tagjaként feltehetően élete nagy részében védve volt a Charley-féléktől. Aztán az eltűnt nyaklánc ügye után sem hallott tőle mást, csak gonosz vádakat.

– Eléggé elfoglalt voltál. – Charley azon kapta magát, hogy válaszol. – Hány követőd is van már?

– Egy egész kilenctized millió a csodálatos Pan Populáció létszáma – felel Pan azon a gyakorlott módon, ahogy az influenszerek hencegnek, miközben hálásnak próbálnak tűnni. – Tavaszra át kell törnöm a kétmilliós határt, feltéve, hogy nem változik megint az algoritmus.

– A lelkünket adjuk ennek az algoritmusnak – mondja Shona szomorúan. – Valaha urak és királyok irányították az életünket, ma már csak a kódok.

Bár Pan mellett van egy szabad szék, Shona odamegy, ahol Gideon ül, és kiválasztja a széket, amelyre támaszkodik, kihúzza a karja alól, hogy kibillenjen az egyensúlyából. Gideon sértődötten néz, de nem szól semmit.

Charley-t senki sem hívja, hogy üljön le, de ő feszengve lecsüccsen a Pan melletti székre, bár még mindig nem akar túl közel kerülni hozzá. Kínosnak érzi, hogy ital nélkül ül ott, de a kávé drága.

– Hol vannak a többiek? Azt hittem, én leszek az utolsó, aki ideér.

– Hát, eléggé elkéstél, drágám – jegyzi meg Pan. – Melyik géppel érkeztél?

Charley félrenéz, és motyog valamit. Nem akar beszélni a buszról, arról, hogy milyen szegény valójában. Szerencsére Pan nem vár választ.

– Szerencséd, hogy még mindig itt vagyunk. Ali még nem jelent meg, úgyhogy mindannyian rá várunk. Sam és a kis barátnője elmentek meggyőzni a sofőrt, hogy tartson ki, amíg a következő járat megérkezik, Leo pedig keresi őt, hátha már itt van, és valahogy elkerültük egymást.

– Nem együtt jöttek?

Leo és Ali az év elején házasodtak össze. Charley egyre fokozódó megdöbbenéssel nézegette az esküvői fotókat, amelyeket a netre tettek fel. Vajon miért a Fenshawe Manorban házasodtak össze, azon a helyen, amelyhez annyi rossz emlékük fűződik?

Gideon megvonja a vállát.

– Leo tegnap felszállt az éjszakai edinburgh-i járatra egy sztori miatt, de Alinek ebédig dolgoznia kellett, úgy tervezte, hogy eléri a kétórás járatot, de nem volt rajta, és nem veszi fel a telefont sem.

A Kosztümösök tekintete ugyanúgy elsiklik Charley fölött, mint korábban. Mintha ő nem lenne fontos, mintha csak egy háttérszereplő lenne. Az egyetemen Charley az elsőévesek hetében szeszélyből csatlakozott a Kosztümös Gyilkosságok Társaságához, csak azért, mert imádott beöltözni, és ez határozottan szórakoztatóbbnak ígérkezett, mint az egyetem komoly, politikától túlfűtött színjátszó csoportja. Olyan volt, mintha egy másik világba lépett volna át, ahol okos, szellemes emberek élnek, akik szerint a játék a felnőttek életében ugyanolyan természetes, mint a gyerekeknél. Hamarosan rájött, hogy a törzstagok többsége már valahogy kapcsolatban állt egymással, ahogyan az előkelő emberekkel ez gyakran megesik: Karl és Leo együtt jártak iskolába, Leo és Sam távoli rokonok voltak, Sam és Shona pedig gyerekkoruk óta barátok. Tehát nyilvánvalóan mindannyian tartották egymással a kapcsolatot még azután is, hogy a Társaság szétesett – csak éppen vele nem. Szomorúság telepedik rá: ha Karl még mindig itt lenne, ez lenne az a pont, amikor megbökné Charley-t, és elmormolna egy gúnyos megjegyzést valamelyikükről, neki pedig küszködnie kellene, hogy ne nevessen. De Karl természetesen már régen eltűnt.

Ehelyett Pan és Gideon azon versenyeznek, hogy ki tud finomabban hencegni a hatalmas sikereivel anélkül, hogy ez szándékosnak tűnne.

Pan nagy szponzori szerződést kapott egy luxustáskamárkától.

Gideon egy gyógyszergyártó céggel kötött több milliárd fontos üzletet.

Pan annyira híres, hogy egy ideig volt egy zaklatója, hát nem őrület?

Gideon eljegyzett egy olimpiai érmes osztrák síelőt.

Pan egy ideig egy hollywoodi producerrel járt.

És nem egy időben voltak mindketten St. Moritzban tavaly?

Igen, igen, ott voltak. Nem az a Jégpalota-bál a valaha volt legtúlértékeltebb esemény? És Bono viselkedése a táncparketten nem volt teljesen kiborító?

Charley azóta nem nézett utána Gideonnak, amióta elvégezték az egyetemet. Nem volt kíváncsi rá, tudta, hogy egyenesen egy jól fizetett városi állásba csüccsen majd be az apja cégénél, valami gyógyszeripari befektetésekkel kapcsolatos munkába. Nem kell megnéznie a közösségimédia-profilját ahhoz, hogy tudja, a munkája valószínűleg azzal jár, hogy sok időt tölt az ügyfelekkel golfpályákon és férfiklubokban, és valószínűleg nem sok időt számokkal vagy táblázatok nézegetésével. Gideon mindig is türelmetlen volt a részleteket illetően, folyton elfelejtette a cselekmény fő pontjait, és folyton kiesett a szerepéből a nyomozások alatt.

Charley biztos benne, hogy Mattet lenyűgözné Gideon hencegése, bár úgy tenne, mintha nem így volna. Legszívesebben felpofozná magát. Semmiképpen sem szabad Mattre gondolnia ezen az utazáson. Beteszi a fejében lévő dobozba a többi tiltott dologgal együtt, amiken nem szabad rágódnia. Karl mosolya azon az utolsó estén. Az érzés, ahogy az ujjai végigsimítanak az arcán. A hideg fű a mezítlábas talpuk alatt, ahogy együtt futottak a parkban… Az a hideg, hideg víz…

– Már megint látom – mondja Shona baljósan. – Régen is mindig láttam azt a halálos rémületet az arcodon.

– Jól vagyok – mosolyog rá Charley megnyugtatóan. – Csak…

– Valaki átsétált a sírodon? – veti fel Shona mohón.

– Valami olyasmi.

Pan telefonja megcsörren, reszelős, modern csengőhangon. Ránéz, botoxolt homlokát próbálja összeráncolni. Mintha még sosem hallotta volna ezt a hangot.

– Azt hiszem, ezt fel kell vennem – mondja, majd feláll és eltávolodik, a tekintete zavarában elhomályosul.

– Valószínűleg a kattintófarm akarja kifizettetni a számláját – jegyzi meg Shona. Aztán felnéz, meglát valamit Panen túl, és int. – Hé, Sam, erre!

Charley jó ég tudja, mióta nem látta Samet. Sötét hajú, fáradt, gyűrött, de még mindig jóképű, és olyan kockás inget visel, amit az ember azonnal elfelejt, amint meglátta. Kézen fogva áll egy félénknek tűnő, Mikulás-pulóveres nővel, aki szinte elbújik mögötte.

– Charley, helló! – mondja Sam. A hangja unottan barátságos, és Charley óvatosan reagál. Karlon kívül Sam volt az egyetlen, aki a vádaskodások csúcspontján kiállt mellette, és ő tűnt közülük a leginkább józan gondolkodásúnak. De a humorának néha kegyetlen éle volt. Felültette az embert, kényelembe helyezte, majd egy tökéletesen elhelyezett egysorossal felnyársalta. Most azonban legalább őszintének tűnik, ahogy egy rövid karlendítéssel átöleli, majd arcon csókolja őt. – Úgy tűnik, jól vagy. Hallom, még mindig színészkedsz, jó neked.

Ő az első, aki Charley életéről beszél ahelyett, hogy a sajátjával dicsekedne. Akkor egy pont neki.

– Miben játszottál? – firtatja Gideon. – Van bármi, amit láthattam?

– Ó, Gideon, ezt soha nem szabad megkérdezned egy színésztől! – mondja Sam, de aztán csak tovább ront a helyzeten azzal, hogy hozzáteszi: – Mi van a Holby városi kórházzal? Mindenki szerepelt már a Holby városi kórházban, nem igaz?

– Nem, én még nem – ismeri be Charley. – Többnyire csak reklámokban dolgoztam. Azon gondolkodom, hogy veszek néhány pluszórát, és egy új portfóliót is kell csináltatnom. – Tudatában van annak, hogy a hangja mentegetőzőnek hangzik, és hogy Gideon szája gúnyos mosolyra húzódik.

– Reklámokban? Az nem igazi színészet.

– Ne add el a művészi integritásodat, Charley! – teszi hozzá Shona. – Tarts ki a megfelelő szerepekig.

Charley arca elvörösödik. Vegyes érzései vannak a hirdetéses munkájával kapcsolatban, hogy olyan termékeket reklámoz, amelyek nem azok, amiknek látszanak. De a reklámok jól fizetnek, és ő nincs abban a helyzetben, hogy visszautasítsa őket. Fészkelődve próbálja elterelni magáról a figyelmet.

– Ő pedig…? – A Sam mellett türelmesen várakozó nőre mutat.

– A barátnőm, Audrey – mondja Sam.

Charley-nak sikerül kipréselnie magából egy barátságos köszönést, kezet ráz vele. Audrey bőre száraz, ujjain nincsenek gyűrűk, rágott körmein nincs zselé vagy lakk, és a kézfogása határozott, praktikus. Körülbelül annyi idős, mint a többiek, talán egy kicsivel idősebb, és csinos, de úgy néz ki, mint akire ráférne egy kiadós alvás. Charley szédül a megkönnyebbüléstől, hogy egy új embert lát, olyasvalakit, aki tizenkét évvel ezelőtt nem volt tagja a Kosztümös Gyilkosságok Társaságának. Olyasvalakit, aki nem tud Karlról, Aliről és a nyakláncbotrányról. A józanság oázisát reméli tőle.

– Ali nem azt mondta, hogy nem jöhetnek a párjaink? – kérdezi Gideon, és ellenséges tekintettel fordul Samhez.

Sam közömbösnek tűnik.

– Tudom, hogy Ali a játékmesterünk, meg minden, de én ötvenhat órás heteket dolgozom a kórházban, és az évnek ebben a szakában szabadságot kapni olyan, mint valami karácsonyi csoda: általában elvárják, hogy végigdolgozzam az ünnepeket. Szóval ha Ali azt hiszi, hogy otthon hagyom a barátnőmet egyedül, hogy elmenjek valami hülye nyomozós játékot játszani, akkor még őrültebb, mint az egyetemen volt.

– Hát persze – feleli Gideon, hátradőlve a székében. – Elfelejtettem, hogy nemzeti kincs vagy. Tudod, minden csütörtökön tapsoltam neked. Nem az egész Egészségügyi Szolgálatnak, hanem neked személyesen, mert te egy igazi hős vagy.

– Biztos vagyok benne, hogy így tettél. Mennyit is keresel óránként? Kijön belőle egy új dialízisgép is, vagy csak annyit, amennyi egy ápolónő havi fizetése? – Sam hangja nyugodt, de van benne keménység. Gideon megdermed. Kifogyott az okos válaszokból, ezért csak bámulja Samet. Sam rendíthetetlenül bámul vissza rá.

Charley összerezzen. Audrey arcára kiül a döbbenet.

– Ó, ez már nagyon hiányzott! – mondja Shona sugárzó arccal. – Gyerünk, Gideon, üsd meg! Ő legalább tudja, hogyan tegye rendbe magát utána.

És akkor Charley-nak eszébe jut, hogy a Kosztümös Gyilkosságok Társasága mindennapi ugratásai mindig is ilyenek voltak. Halálos sértéseket vágtak egymás fejéhez, ahogyan mások az elcseszett papírgalacsinokat dobálják, és percekkel később már együtt kávéztak, nevetgéltek és bandáztak a következő áldozat ellen szövetkezve.

– Ó, nézd csak szegény kis Audrey arcát! – folytatta Shona nevetve. – Biztos vagy benne, hogy jó ötlet volt elhoznod magaddal, Sammy? Nem hiszem, hogy az én Kipem öt percet is túlélne veletek.

Charley az Insta-nyomozásai révén néhányszor látta már Kipet, egy karcsú és önelégült nem bináris illetőt, aki ott kering Shona bombasztikus online életének peremén, de azt egy percig sem gondolja, hogy Shona védelmezően állna hozzá. Shona imádta volna, ha bedobhatja Kipet a képbe, és nézheti, ahogy szegény társa vergődik. Biztos más oka van annak, hogy egyedül jött.

– Igazából eléggé megkönnyebbültem, amikor megkaptam a meghívást, hogy veletek töltsem a karácsonyt – közli Gideon. – Megmentett attól a négy naptól, amikor a menyasszonyom szülei azzal nyaggattak volna, hogy tűzzem ki az esküvő időpontját. – Miközben beszél, a tekintete odasiklik, ahol Pan járkál a telefont a füle és a válla közé szorítva.

Pan bontja a hívást, és visszatér, leül a régi helyére, vékony, gyöngyházfényű gyűrűkkel borított karcsú ujjai nyugtalanul babrálnak a telefonjával. A tekintete fókuszálatlan, olyan, mintha egész máshol járna fejben.

– Isten hozott, Pandora drágám! – veti oda Shona. – Sam és Gideon épp egy férfias csatára készültek, nem igaz, fiúk? Ó, itt van Leo, remélhetőleg hoz újabb híreket!

Felnéz, amikor egy úriember farkasfogmintás zakóban, betűrt kék ingben és nyakkendőben odahúz egy széket. Leónak mostanában már néhány barázdával több van a homlokán, de alapvető Leo-mivolta nem változott az elmúlt évtizedben. Charley látott egyszer egy tweetet, amelyben úgy emlegették őt, mint „a baloldal válaszát Jacob Rees-Moggra”, és nem is alaptalanul. Az egyetemen, amikor mindenki más Jack Wills vagy (Charley esetében) Primark kapucnis pulóverekben lófrált, Leo könyökfoltos zakót, inget és nyakkendőt viselt, és egy emlékezetes alkalommal a diákkocsma Oktoberfestjén is nyakkendőben jelent meg.

Mostanában igyekszik disztingválni, valószínűleg a párt utasítására, de még mindig nem tud laza lenni, és olyan retró, piperkőc külsővel viseli magát, mintha a Négy esküvő és egy temetés forgatásáról csöppent volna ide. A haja a gyenge tea színére emlékezteti, az álla még annál is jellegtelenebb. Leónak jót tett volna, ha szakállat növeszt, de az ő osztályához tartozó és az ő politikai ambícióival rendelkező férfiak nem növesztenek arcszőrzetet. A The Financial Herald hírszerkesztőjeként talán még megúszta volna, de nem mint Old Bexley és Sidcup leendő képviselőjelöltje.

– Nem tudom elérni – mondja. – Nyavalyás Ali, tudtam, hogy készül valamire, amikor azt mondta, hogy külön akar felutazni, és… – Megpillantja Charley-t. – Ó, hát itt vagy! Ali téged nem is említett.

– Fürgekezű Fanny – ismétli Gideon egy tudálékos biccentéssel. Charley érzi, hogy az arca ég a megaláztatástól.

– Ó, fogd be, te beltenyésztett idióta! – csattan fel Pan, és Gideon önelégült arckifejezése összeomlik. Életében először Charley úgy érzi, hogy Pan szimpatikus neki. Aztán rájön, hogy Pan hangja rekedt, és hogy a szemében könnyek nyoma csillog.

– Minden rendben, Pan?

A lány arcán ingerültség villan át.

– Igen, Charley, jól vagyok. Csak elég stresszes volt ez a hét. – Előhúz egy összehajtogatott zsebkendőt a táskájából, és bosszúsan, de óvatosan megtörli a szemét. Nagyon kevés szemfesték jön csak le róla. Színpadias boldogsággal felsóhajt. – A vidéki karácsony tökéletes anekdota lesz.

– Antidotum – javítja ki Leo boldogan. A nyelvi hibák felfedezése és kijavítása az egyik kedvenc hobbija. Egyéb időtöltései közé tartozik az aranykori krimik olvasása, az étteremben vacsorázás és a társadalmi egyenlőtlenségekről szóló, erényt sugalló témák tweetelése a Highgate-en álló tágas, György korabeli belvárosi házából.

Leo morgolódása ellenére úgy tűnik, senkit sem zavar, hogy várni kell Alire; sőt, több kávét is vesznek (Charley-t senki sem kínálja meg), majd Shona elővesz egy divatos flaskát, és felajánlja, hogy mindannyiuknak készít ír kávét.

A felvágás folytatódik. Shona beszél Gideonnak a legutóbbi kiállításáról, amely a változatosság kedvéért nem a szülei tulajdonában lévő nagy galériában volt, és megköszöni neki, hogy segített a szponzorálásban. Pan áradozni kezd a kiállítás megnyitójáról, és Charley számára világossá válik, hogy a Kosztümösök többi tagja egymás karrierjét egyengeti.

– Csak figyelünk egymásra, ennyi az egész – jegyzi meg Shona. – Mint a szabadkőművesek, csak mi menőbbek vagyunk.

– Mindig az a lényeg, hogy kit ismersz, Charley – mondja Leo, és koccintásra emeli a kávéscsészéjét. Ez igaz: Leónak a rovatvezető apja szerzett munkát a Herald hírszerkesztőségében, és észak-londoni politikai cimborái juttatták fel a pártja jelöltlistájára.

Gideon „összekoccintja” a kartoncsészéjét Leóéval, és elvigyorodik.

– Jól tettük a dolgunkat.

Neki is könnyű útja volt apja, a félelmetes Sir Nathaniel St. John védőszárnyai alatt.

– Én is boldogulok – teszi hozzá Shona, bár az a tény, hogy a szülei egy sor galériát birtokolnak, nem árthatott a művészi karrierjének.

– Nem panaszkodhatok – csatlakozik Pan. A közösségi média világában befutott karrierjét az örökösnői státusza és a szupergazdagok fényűző életéhez való hozzáférése még jobban felgyorsította.

Valójában mindannyian kaptak némi előnyt a kapcsolataiknak köszönhetően. Charley-nak nincs kétsége afelől, hogy Sam családi vagyona megtámogatta az Egészségügyi Szolgálattól kapott kezdő orvosi fizetését, Ali pedig egy egyéves gyakornoki munka után kapta meg első állását a reklámügynökségnél, amit az átlagember nem engedhetett volna meg magának.

– De mindannyian annyira különböző dolgokat csináltok – mondja Audrey. – Végül is hogy tudtok segíteni egymásnak?

– Ó, Leo az évek során gyakran elejtett (és eltemetett) nekem néhány sztorit – mondja Gideon mosolyogva. – És én határozottan küldtem jó pár lehetőséget Ali felé.

– Ez a lényege annak, hogy influenszer valaki – teszi hozzá Pan. – Ismerni kell a befolyásos embereket! Egyébként köszönöm azt az írást, Leo. Hogy is nevezett az újságod? Az orvosi esztétika királynőjének? A márkák ezután sorban álltak, hogy velem dolgozzanak.

– És aztán jó néhány követőre tettem szert, miután megtaggeltél – áradozik viszont Leo.

– Több igazi követő több szavazatot jelent. – Pan megawattos mosolyt villant.

Charley elkapja Audrey tekintetét, és kissé döbbent pillantást váltanak. Audrey kétségtelenül azon tűnődik, hogy hova is keveredett.

– Szóval – vált témát Pan, és hamis vidámsággal fordul Leóhoz – mi is késztette Alit arra, hogy ennyi idő után újjáélessze a nyomozós játékokat? Mit tervez mindannyiunkkal?

Leo felnevet. Egy rövid, cinikus vakkantás a hangja.

– Ne tőlem várj információt, én csak a férj vagyok. A fenshawe-i esküvő után arról kezdett beszélni, hogy újra összehozza a régi bandát. Szerintem ez… lezárás a számára. – A szó furcsán hangzik Leo szájából, túlságosan amerikai, túlságosan terápiás beszéd, és ő, úgy tűnik, sajnálatosan a tudatában is van ennek. – Egyébként a szokásos Kosztümös Gyilkosság szabályai szerint zajlik majd, de a játék csak szenteste és karácsony napján tart, és utána lesz két nap pihenés. A szerepeink ott várnak ránk… hogy is hívják azt a helyet… Snellbronachban?

Shona elgondolkodóan néz.

– Snell… bronach… Ez egy összetett szó, amit valami kultúrát nem ismerő ember talált ki, de valahogy mégis működik a dolog. A snell vagy skót, vagy dór eredetű, és hideget jelent, de nem közönséges hideget: csípős, csontig hatoló hideget. A bronach a gall szó a gyászra. Tehát hideg gyász. Tökéletes helyszínnek tűnik egy gyilkossághoz.

Pár pillanat eltelik, amíg a társaság ezt a tényt megemészti, és mindenki azon tűnődik, vajon Ali ezért választotta-e ezt a helyet. Aztán egymásra néznek, csillogó szemmel. Charley minden aggodalma ellenére a várakozás borzongását érzi. Egy új rejtély vár rá, egy új szerep, amelyben elmerülhet, egy új rejtély, amelyet meg kell oldania. Mert ők nem akármilyen gyilkossági rejtélyekkel foglalkozó társaság voltak. Nem csak partikat rendeztek. Nem csak ücsörögtek, és nem Cluedót játszottak jelmezben. Ők mindent beleadtak. Ez volt a közös bennük: a játék öröme és élvezete, hogy rejtvényeket oldhattak meg, hogy néhány órára valaki más bőrébe bújhattak. Ez a dekadens öröm hiányzott Charley életének mindennapjaiból.

– Jó móka lesz, ugye? – mondja Shona.

Gideon elvigyorodik, Leo billeg a székén, még Pan is leteszi egy pillanatra a telefonját.

– Testhezálló, nem igaz? – mondja. – Karl is helyeselné.

Karl nevének említése töltést küld a levegőbe, olyan erős elektromosságot, mintha maga Karl sétált volna be a kávézóba. Mindenki elhallgat. Charley biztos benne, hogy mindegyikük arra az emberre gondol, aki összehozta őket. A hivalkodó, egoista, lenyűgöző, dühítő Karlra.

Charley kereste Karlt, még akkor is, amikor már biztos volt benne, hogy a többiek felhagytak a kutatással. Kereste őt a logikus helyeken, például az eltűnt személyekkel foglalkozó internetes csoportokban, és a nevetséges helyeken is, például filmek hátterében, történelmi rekonstrukciós társaságok színészi fellépésein. Nemegyszer megesett, hogy követett valakit az utcán, miután meglátta a vörös haj villanását. A Karl eltűnése utáni hónapokban állandóan az volt az érzése, hogy követik, figyelik őt. Eleinte szinte megnyugtatónak találta ezt az érzést, azt hitte, hogy Karl ellenőrzi, és remélte, hogy majd jelentkezik, és mindent megmagyaráz. De ahogy telt-múlt az idő, ez az édes remény elszállt.

Karl nem jött vissza. Alinek igaza volt abban, amit évekkel ezelőtt mondott. Az olyan emberek, mint Karl, nem tűnnek el csak úgy. Karl egész életében soha nem csinált semmit csendben. Egy szó nélkül elosonni az éjszakába? Diszkréten élni a világ valamelyik homályos szegletében? Ez nem az ő stílusa.

De az alternatíva túl félelmetes, túl kétségbeejtően szomorú volt ahhoz, hogy belegondoljon.

Nem. Karl nem lehet halott. Valaki ennél az asztalnál tudja, hogy hová tűnt, és miért.

2

Ali — Tizenkét karácsonnyal
ezelőtt — 20:55

Ali inkább meghalt volna, mint hogy ezt bárkinek is bevallja, de imádta a kezében tartani a rendezői felírótáblát. Számtalanszor végignézte, ahogy a bátyja Kosztümös Gyilkosságot rendez, és lazán tartja őket, mintha mit sem számítana, mintha az est egész sikere vagy kudarca nem a kinyomtatott A4-es lapokon múlna. De most ő volt a soros, és úgy hordozta a felírótáblát, mint egy becsületpajzsot.

A karácsonyesti krimi menetrendje kirajzolódott előtte: koktélok hatkor, gyilkosság kilenckor, a bűnöst tizenegyre bíróság elé állítják, a kettő között pedig bőven marad idő a mellékszálakra és a vörös heringekre, néhány órával később pedig a részeg elemezgetésre is. Az ivás idén kicsit korábban vette kezdetét, ami valószínűleg megmagyarázta a koktélpartin történt kellemetlen incidenst. Ali erősen az ajkába harapott, amikor arra gondolt, hogy Karl viselkedése majdnem tönkretette az egész játékot. De most, hála Ali azon képességének, hogy bármilyen tervbe bele tudott kalkulálni egy kis hibalehetőséget, még mindig minden tökéletesen a helyén volt, öt perccel a gyilkosság előtt. Csak remélni tudta, hogy a rendetlen, kaotikus és túlságosan is esendő Kosztümösök követik a jelzéseket, és betartják a menetrendet. Különösen az, amelyik előtte állt.

Karl lazán hátradőlve a kandallónak támaszkodott, és a hűvös távolságtartás azon sajátos fajtájával méregette őt, amely arra hivatott, hogy Alit halálra idegesítse. De ismerte Karlt, tudta, hogy ez csak a látszat, és hogy neki nagyon is fontos ez az este, még akkor is, ha már nem törődik ővele.

– Szóval… – Előhúzta a tollat onnan, ahová dugta, a harmincas évekbeli estélyi ruhája fűzőjéből, és felnézett a bátyjára. – Épp most veszekedtél a plébánossal, amit Miss Cartwright a nyitott ajtón keresztül kihallgatott. Most tíz percig üres lesz a folyosó: leszúrlak, te sikítasz, vér, vér, vér, satöbbi, satöbbi. Aztán bedobom a gyilkos fegyvert a kinti cserepes növénybe, bezárom az ajtót, és eldobom a kulcsot. Ezután jön Vane kapitány, aki őlordsága végrendelete után szimatol, madame Carlotta megtalálja a kulcsot, és együtt fedezik fel a holttestedet. Megértetted?

Karl lenézett rá, a karját még mindig összefonta, az arcán unott kifejezés ült.

– Hát persze hogy értem, te seggfej, nem ez az első rodeóm. – A sértés megnyugtatta Alit, középpontba állította. Visszacsapott egyet:

– Oké, húgyagyú, ne tépd ki a hajadat. Szó szerint nem kéne. Hol a szakállad, te hülye?

– A zsebemben. Viszketek tőle, és a bolyhok folyton beszállnak az orromba: nem veszem fel, amíg Carlotta be nem jön. És nem fogok tíz percig a padlón feküdni és várakozni, rohadt hideg van itt.

– Gyerünk már! – Ali a zsebébe nyúlt, és előhúzta a kócos fehér kelléket, majd Karl arca elé tartotta. – Ha az utolsó pillanatig vársz, meglátják, ahogy mozogsz, és az tönkreteszi a hatást. A nagy nővéred azt mondja, hogy vedd fel, és pofa be!

– Alig vagy százötvenöt centi, nem vagy a nagy nővérem.

Ali felvette a hatalmi pózt, amiről a neten olvasott: hátrahúzott vállak, felszegett áll, tekintete állta a bátyja pillantását.

– Tizenöt perccel előtted születtem, és ez már soha nem fog megváltozni. Szakállat feltenni!

A lány meglepetésére Karl engedelmesen felhelyezte a Mikulás-szakállat az arcára, és megnyomkodta, hogy a ragasztó odakössön a bőréhez. Ali visszanyelte a kacagást: Karl nevetségesen nézett ki. Magas volt, és vékony, mint egy botsáska – annyira különbözött a kinézetük, hogy Ali már megszokta, hogy az emberek nem hiszik el, hogy ikrek. Karl testalkata teljesen alkalmatlan volt arra, hogy Mikulást játsszon, de Ali kifejezetten azért írta a szerepet, hogy kénytelen legyen ebbe a kínos jelmezbe bújni. Általában Karl vezette a show-t, ám ezúttal Ali volt a főnök, és ennek minden percét ki akarta élvezni.

Alit nyugtalanság fogta el: nem vallott Karlra, hogy tétlenül nézi, hogy valaki más vegye át az irányítást, különösen ő, a testvére. Néha úgy érezte, mintha az egész életét azzal töltötte volna, hogy ellene nyomul, küzd a térért, a levegőért és az elismerésért. Nem gondolta volna, hogy a fiú még egy utolsó csavart is beiktat, csak hogy emlékeztesse arra, hogy ő az egyetlen, aki irányít.

A szakállát most már felrakta, s ezután Karl egy brokátpárnát tuszkolt a derékszíjába, hogy teljessé tegye a megjelenését. Ali fintorgott, előrehajolt, és lesöpört egy koszos fekete foltot a Mikulás-kabát bal válláról. Most már tökéletes volt.

– Ho, ho, kibaszott ho… – mondta. Ali készített egy fotót az iPhone-jával, gonoszul felnevetett, és megígérte, hogy felteszi a Facebookra.

Elnyomta korábbi félelmeit: határozottan jobban érezte magát. Egymás szapulása, a szócsata és az állandó huzakodás – ez az a Karl volt, akit ismert. Az elmúlt hetek veszekedései és vádaskodásai miatt Ali azon tűnődött, vajon visszatérnek-e valaha a régi szép időkhöz, vagy a bátyja átalakult valaki mássá, olyanná, akit ő nem nagyon kedvel.

Most már nem volt olyan elzárkózó – talán itt a megfelelő alkalom, hogy mondjon valamit, hogy visszaterelje őt az egyenes útra, amely zökkenőmentesen futott az övé mellett, ahogyan eddig is, mindig.

– Még mindig van idő, hogy meggondold magad – mondta. – Nézd meg, mi mindent alkottunk, az elképesztően menő eseményeket, amiket összehoztunk, a barátokat, akiket szereztünk. Nincs még egy ilyen egyetemi klub: ezt nem dobhatod csak úgy el!

Karl dühös pillantást villantott rá, és Ali úgy érezte, mintha mocsaras talajon állna, és nem tudná fenntartani magát, nem tudná, merre van a kiút. A Társaság eredetileg Leo ötlete volt – ő és néhány stréber barátja „Ki a gyilkos?” játékokat játszottak a középiskolában, és Leo szerette volna folytatni ezt a hobbit. De Karl beöltözés- és színházmániájával együtt valami egészen más lett belőle. Az ő társadalmi osztályukhoz tartozó fiatalok nem foglalkoztak cosplayjel, soha nem jutott volna eszükbe, hogy rohamosztagosnak öltözve mászkáljanak a sci-fi gyűléseken, ám ez az ő változatuk volt: egy csillogó, piában úszó este, hátba szúrós mókával megspékelve.

Karlnak eleinte győzködnie kellett néhány barátjukat, de azután velük, valamint néhány véletlenszerűen érkező emberrel, mint amilyen Charley, valami különlegeset hoztak létre. Azóta a rejtélyek egyre bonyolultabbá és ördögibbé váltak. Mi a fenéért akarná Karl elhagyni a társaságot, amit létrehozott?

– Nem értem. Gőzöm sincs, miért vagy ennyire kiakadva mindenkire. Van valami köze ahhoz, amit Leo mondott arról a klubos dologról?

Ali látta, hogy valami fellángol Karl szemében, és felismerte, hogy ez az a fajta düh, amit ő is nap mint nap érez. De aztán Karl megrázta a fejét, és úgy tűnt, a düh olyan könnyedén eltűnik, mint ahogy egy kutya rázza le magáról a vizet úszás után. Hogy csinálja ezt?

– Minél kevesebb szó esik Leo klubjáról, annál jobb. De nemcsak róla van szó, hanem mindannyiukról, és Dásáról is. A világ nem az, aminek hittük, a Kosztümösök nem azok, akiknek mondják magukat, és minél hamarabb elfogadod ezt, annál jobb. Ez lesz az utolsó gyilkosságom.

A lekezelő hangnemben kimondott, flegma megjegyzés fellobbantotta Ali haragját. Elkeseredetten morgott, és körülnézett a hűvös szalonban, hátha talál valamit, amit összetörhet, de Fenshawe Hallban minden több száz éves volt, és súlyos emlékeket őrzött. Az oldalasztalon álló förtelmes váza valaha II. Károlyé volt, a mellette lévő óra éjfélkor állt meg, azon a napon, amikor az első gróf meghalt Waterloonál, és soha nem húzták fel újra. Ali újgazdag családból származott, és titokban irigyelte a történelem e gazdag patináját, amelyet sok barátja magán hordozott, de nem szívesen élt volna így, olyan tárgyakkal körülvéve, amelyek értékesebbek voltak nála.

Muníció híján ökölbe szorította a kezét, és csak bámult dühösen. Már hetek óta járt körbe-körbe, pusztító körökben. Miért nem hallgat rá Karl?

– Úgy nézel ki, mint aki tényleg meg akar ölni – jegyezte meg Karl, és átnyújtotta neki a kést.

– Ne kísértsd a szerencsédet! Oké, állj ide, jó, és tekerjük fel azt a szőnyeget, nehogy véres legyen: valószínűleg Churchillé volt, vagy valami ilyesmi.

Két perccel később a helyszínt Ali megelégedésére átrendezték, művérrel mindenütt. Karl kiadta ijesztő halálsikolyát, és most színpadiasan hevert egy huzatos helyen a csupasz padlódeszkán, a nagy kandalló mellett. Az idő ketyegett. Ali a nehéz tölgyfa ajtóhoz rohant, és behúzta, miközben még vetett egy utolsó pillantást a bátyjára. A fiú felnézett a padlóról, vigyorgott, és felemelte a hüvelykujját. Újra felcsillant benne a remény. Ez csak egy bukkanó. Majd észhez tér. Majd karácsonykor beszélek vele, amikor mindenki más távol lesz.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy látta őt.

3

A Snellbronachba vezető utazás szinte teljes sötétségben telik. Charley az elmúlt évtizedet Londonban töltötte, ahol soha nem volt három méternél messzebb egy patkánytól vagy egy lámpától. Nem volt felkészülve a skót vidék napnyugta utáni végtelen sötétségére. Erőlködik, hogy bármit is kivegyen, ahogy a jármű végigkanyarog a hegyi utak éles peremén, a tintafekete tavak partján.

Miután Pan megemlítette Karl nevét, a Kosztümösök nyugtalanná váltak. A sofőr azt mondta, nem halogathatja tovább az utat: karácsonyeste van, gyerekei vannak, havazni fog. Így hát, abban a reményben, hogy Ali majd valahogy utoléri őket, elindultak a városból a vadonba.

Mellette Leo próbál dolgozni, a telefonja megvilágítja az arcát, és az orra alatt káromkodik a szakadozó térerő miatt. Saját telefonjától megfosztva a lány a válla fölött leskelődik, miközben Leo egy egysoros, pöffeszkedő e-mailt gépel.

Csak nyírd ki! L.

Charley megdöbben, amíg eszébe nem jut, hogy az újságírók így beszélnek a hírekről. Vagy futtatják, vagy kinyírják őket.

Szemben vele Pan fotókat szerkeszt, felnagyítja a saját arcát, amíg minden pórusa látszik, majd egy alkalmazással törli őket, hogy a bőre sima és babaszerű legyen. A mögötte lévő ülésen Shona az egyik kedvenc karácsonyi történetét meséli Gideonnak:

– …a helyiek rettegésben élnek Frau Perchta miatt, aki karácsony és vízkereszt között járja a vidéket, felkutatja a lustákat, a tunyákat és az önzőket, felvágja a hasukat, és kövekkel és szalmával helyettesíti a beleiket…

Végül az autó bekanyarodik valahová, a kerekek kavicson ropognak, ahogy lassan halad a majdnem sötétből a koromsötétbe. Charley inkább érzi, mint látja a keskeny utat körülvevő erdő sűrűségét. A terep egyre rázósabb, az utasok kényelmetlenül döcögnek, Leo testsúlya zavarba ejtően lökdösi, majd a fák között fény villan fel. Charley épphogy csak ki tudja venni egy ház körvonalait az éjszakai égbolt hátterében. Megkönnyebbülésére nem a Fenshawe Manor magas kéményeit és tornyait látja viszont. Snellbronach nagy, de egyszerű formájú. Praktikusabb, huszadik századi. Lépcsők vezetnek fel a dupla ajtóhoz, amelyet gyönyörűen kidolgozott, stilizált ólomüveg rózsák díszítenek. Azért nem nézi meg őket túlságosan közelről. Miután ilyen hosszú időt töltött az úton, csak az evésre, majd az ágyra tud gondolni.

Kilép a buszból, és mellbe vágja a hideg levegő. Invernessben az esti levegő néhány fokkal fagypont alatt volt, és szuszogva, kabátba és sálakba burkolózva, a skót időjárásról motyogva dideregtek benne. De ez itt a hidegnek egy egészen új szintje. A levegő száraz, a hideg azonnali és csontig hatoló. Charley egyik régi munkahelye egy McDonald’s volt, és valaki egyszer tréfából bezárta őt a hűtőkamrába. Most is így érezte magát. Mintha megfagyna a vér az ereiben, ha túl sokáig állna mozdulatlanul.