részlet

A mű eredeti címe: Howards End

Szöveg: E. M. Forster

Copyright © The Provost and Scholars of King’s College, Cambridge. 1910

Hungarian Translation © Tomori Gábor

Cover design © Földi Andrea

All rights reserved.

1. fejezet

Kezdhetjük akár a levéllel is, amit Helen a nővérének írt.

Howards End

Kedd

Drága Meg!

Nem olyan, mint amilyennek gondoltuk. Régi, kicsi és egészen elbűvölő… vörös téglás. Már most is alig férünk el benne, és az ég tudja, mi lesz, amikor Paul (a kisebbik fiú) holnap megérkezik. A hallból jobbra-balra az ebédlő és a nappali nyílik. A hall gyakorlatilag önmagában véve egy szoba. Nyílik belőle még egy ajtó, és rövid, alagútszerű lépcső vezet fel az emeletre. Ott három hálószoba következik sorban, fölöttük, a tetőtérben pedig sorban még három. A ház igazából nemcsak ebből áll, de ez minden, amit az előkertből felnézve az ember észrevesz – kilenc ablakot.

Aztán van egy nagyon magas hegyi szilfa, balra, ha kintről néz fel az ember, ami kissé a ház fölé hajlik, és a kert meg a rét határán áll. Én máris teljesen beleszerettem abba a fába. Vannak közönséges szilek, tölgyek – cseppet sem rútabbak, mint a közönséges tölgyek –, körtefák, almafák és szőlő. Ezüstnyír viszont egy sincs. De essék most már szó a házigazdámról és a háziasszonyomról. Csak be akartam mutatni, hogy a legkevésbé sem olyan, mint amilyennek gondoltuk. Miért könyveltük el, hogy a házuk csupa oromzat és boltozat lesz, a kertjük meg csupa mézgaszínű ösvény? Szerintem azért, mert drága szállodák jutnak eszünkbe róluk – ahogy Mrs. Wilcox gyönyörű ruhákban végiglejt a hosszú folyosókon, Mr. Wilcox ráförmed egy-egy hordárra stb. Mi, nők már csak ilyen igazságtalanok vagyunk.

Szombaton megyek haza; majd értesítelek, melyik vonattal. Az itteniek éppúgy haragszanak rád, mint én, amiért nem jöttél; Tibby tényleg az agyamra megy, minden hónapban felfedez magán egy új halálos betegséget. Hogyan kaphatott volna Londonban szénanáthát? És még ha kapott is, az mégsem járja, hogy te lemondasz egy látogatást, és helyette egy iskolás gyerek tüsszögését hallgatod. Közöld vele, hogy Charles Wilcox (a vendéglátóim fia) szintén szénanáthás, de ő bátran viseli, és egészen mogorva lesz, amikor érdeklődünk felőle. Nagyon előnyére válna Tibbynek, ha olyan férfiak között lenne, mint Wilcoxék. De nem fogsz egyetérteni, szóval jobb lesz, ha témát váltok.

Azért hosszú ez a levél, mert reggeli előtt írok. Jaj de szépek a szőlőlevelek! A ház falán futnak fel a szőlőindák. Korábban kinéztem, és Mrs. Wilcox már a kertben volt. Nyilvánvalóan imádja. Nem csoda, hogy néha fáradtnak tűnik. Nézte, ahogy a nagy, piros pipacsok kinyílnak. Aztán elsétált a pázsitról a réthez, aminek a sarkát éppen látom, ha jobbra nézek. Húzta, uszályként húzta maga után a hosszú ruháját a lucskos füvön, ahogy lépdelt, és a keze tegnap vágott szénával volt tele, nyulaknak, gondolom, vagy ilyesmi, mert egyre csak szagolgatta. Felséges itt a levegő. Később krokettlabda hangját hallottam, megint kinéztem, és azt láttam, hogy Charles Wilcox gyakorol; az itteniek élnek-halnak minden játékért. Nemsokára kénytelen volt abbahagyni, mert tüsszögni kezdett. Aztán megint labdapattogást hallok, és Mr. Wilcox az, és aztán „hapci-hapci”: ő is kénytelen abbahagyni. Aztán kijön Evie, és valami tornagyakorlatokat végez egy szerkentyűn, ami egy ringlófára van rögzítve – itt mindent hasznossá tesznek –, és aztán ő is hapcizik, és bemegy. És aztán végül újra megjelenik Mrs. Wilcox, húzza, húzza maga után a hosszú ruháját, szénát szagolgat, és a virágokat nézegeti. Azért zúdítom rád mindezt, mert egyszer azt mondtad, hogy az élet olykor élet, olykor meg csak dráma, és meg kell tanulnunk különbséget tenni, hogy mikor melyik, és ezt mostanáig mindig elintéztem magamban annyival, hogy „Meg szellemes csacskasága”. De ma reggel tényleg úgy tűnik, hogy nem élet ez, hanem egy színdarab, és engem roppantul mulattatott W-ék megfigyelése. Mrs. Wilcox most bejött.

A mai öltözetemet így tervezem: [kihagyás]. Mrs. Wilcox tegnapi viselete: [kihagyás], Evie-é pedig [kihagyás]. Szóval, a slamposság éppenséggel nem megszokott itt, és ha becsukja az ember a szemét, mégis abban a kacskaringósan stukkózott szállodában érzi magát, amire számítottunk. Ha kinyitja, akkor nem. Elragadón illatoznak a vadrózsabokrok. Nagyszerű sövényt alkotnak a pázsit túloldalán, annyira varázslatosan magas, hogy füzérekben lógnak róla a virágok, az aljánál pedig olyan szépen gyérül, hogy átnézve rajta kacsákat látni, meg egy tehenet. Ezek a tanyán élnek, ami az egyetlen ház a közelben. Megszólalt a reggelire hívó gong. Szeretettel, szorosan ölellek. Mérsékelten szoros ölelés Tibbynek. Ölelem Juley nénit; milyen kedves tőle, hogy eljött hozzád, és szóval tart, de nagyon fárasztó tud lenni. Égesd el ezt a levelet. Csütörtökön írok majd megint.

Helen

Howards End

Péntek

Drága Meg,

pompásan érzem magam. Szeretek itt mindenkit. Mrs. Wilcox, ha csendesebb is, mint Németországban, csupa kedvesség, soha nem láttam még az övéhez fogható önzetlenséget, és a legszebb az egészben az, hogy a többiek nem használják ki. Ember nem képzelhet el ennél boldogabb, vidámabb családot. Tényleg úgy érzem, hogy kezdünk összebarátkozni. Az a mulatságos ebben, hogy engem együgyűnek vélnek, és meg is mondják – legalábbis Mr. Wilcox megmondja –, és ha ez megtörténik, és nem bánja az ember, az azért sokat elárul, nem? Nagyon barátságosan szokott borzalmas dolgokat mondani a nők választójogáról, és amikor én kijelentettem, hogy hiszek az egyenlőségben, csak karba tette a kezét, és olyan lesajnálón beszélt velem, mint még senki. Meg, sikerül egyszer megtanulnunk, hogy kevesebbet beszéljünk? Soha életemben nem szégyenkeztem még annyira. Nem tudtam olyan időket említeni, amikor az emberek egyenlők lettek volna, sőt még olyanokat sem, amikor az egyenlőség vágya egyébként boldogabbá tette volna őket. Megszólalni sem tudtam. Én csak úgy felszedtem, hogy az egyenlőség jó dolog, valami könyvből, alighanem verseskötetből, vagy tőled. Mindenesetre Mr. Wilcox ízekre szedte a gondolatot, és mint az igazán erős emberek mindig, úgy tette ezt, hogy ne legyen bántó. Másfelől én meg nevetek rajtuk a szénanáthájuk miatt. Úgy élünk, mint a harci kakasok, és Charles mindennap megkocsikáztat bennünket… egy sírhalom fákkal; egy remetelak; egy csodálatos út, amelyet Mercia királyai építtettek… tenisz… krikettmérkőzések… bridzs… és esténként meg összezsúfolódunk ebben a bűbájos házban. Itt van most már az egész pereputty, olyanok vagyunk, mint egy nyúltelep. Evie egy tünemény. Szeretnék, ha maradnék vasárnapig… gondolom, nem baj, ha maradok. Csodás az idő, és csodás a kilátás is – nyugaton ellátni a magaslatokig. Köszönöm a leveledet. Ezt égesd el.

Szeretettel,

Helen

Howards End

Vasárnap

Édes, drága Meg, nem tudom, mit fogsz szólni: szerelmesek vagyunk egymásba Paullal – a kisebbik fiúval, aki csak szerdán érkezett.

2. fejezet

Margaret a húga levelére pillantott, majd áttolta az asztalon a nénikéjének. Csend volt egy pillanatig, és aztán átszakadt a gát.

– Semmit nem tudok mondani, Juley néni. Nem tudok többet, mint te. Csak… csak az apjával és az anyjával ismerkedtünk meg, tavaly tavasszal, külföldön. Annyira keveset tudok, hogy még a fiuk nevét sem tudtam. Ez az egész annyira… – Margaret legyintett, és kurtán felnevetett.

– Ez esetben túlságosan is hirtelen jött a dolog.

– Ki tudja, Juley néni, ki tudja?

– De, Margaret, drágám, én amondó vagyok, hogy mivel tényekről van szó, gondolkodjunk gyakorlatiasan. Annyi bizonyos, hogy ez túlságosan is hirtelen jött.

– Ki tudja!

– De, Margaret, drágám…

– Idehozom a többi levelét – mondta Margaret. – Nem, mégsem, befejezem a reggelimet. Igazából nincsenek is meg. Egy borzalmas kiránduláson ismerkedtünk meg Wilcoxékkal, amikor Heidelbergből Speyerbe mentünk. Helennel a fejünkbe vettük, hogy Speyerben van egy hatalmas, régi katedrális… a speyeri érsek egyike volt a hét választófejedelemnek… tudod, „Speyer, Mainz meg Köln”. Egy időben ez a három érsekség uralta a Rajna-völgyet, innen a Pap utca elnevezés.

– Engem azért mégiscsak nyugtalanít ez az ügy, Margaret.

– Átment a vonat egy hajóhídon, és első pillantásra egészen szépnek tűnt. De öt perc múlva már láttuk a teljes képet. A katedrálist tönkretették a restaurálással, de tökélesen; az eredeti épületből tenyérnyi sem maradt meg. Kárba veszett az egész napunk, és miközben szendvicset ettünk a parkban, véletlenül találkoztunk Wilcoxékkal. Ők is lépre mentek, szegények… még meg is szálltak Speyerben… és nagyon is szívesen adták be a derekukat, amikor Helen kijelentette, hogy egy-kettő, velünk kell jönniük Heidelbergbe. Valójában másnap jöttek. Kocsikáztunk néhányszor, mindannyian, együtt. Elég jól összeismerkedtünk, hogy meginvitálják Helent magukhoz… hívtak engem is, de én Tibby betegsége miatt nem tudtam menni, így hát Helen egyedül ment múlt hétfőn. Ez minden. Most már tudsz annyit, amennyit én. Egy teljesen ismeretlen fiatalember. Úgy volt, hogy Helen szombaton jön vissza, de elhalasztotta hétfőre, talán azért, mert… én nem is tudom.

Margaret elhallgatott, és a londoni reggel hangjaira fülelt. A ház a Wickham Place-en állt, méghozzá igen csendes helyen, ugyanis magas épületek választották el hegyfokhoz hasonlatosan a főútvonaltól. Holtág, vagy inkább folyótorkolat benyomását keltette, ahová egy láthatatlan tengerből árad a víz, hogy azután mélységes csendbe apadjon, érintetlenül a folyamatos hullámveréstől. A hegyfokot ugyan lakások alkották – drága bérházakban lévő lakások, amelyekhez portásokkal és pálmákkal teli, boltozatos előcsarnokok tartoztak –, a rendeltetését betöltötte, és valamelyes békességet biztosított a túlnan magasodó régebbi házak számára.

Ezek is annak néztek elébe, hogy idővel elsöprik őket, és újabb hegyfokot emelnek a helyükön, ahogy az emberi faj egyre magasabb halomba tornyosul az értékes londoni talajon.

Mrs. Munt a maga módján könyvelte el az unokahúgai viselkedését. Arra jutott, hogy Margaret egy kissé hisztérikus, és amikor dől belőle a szó, akkor igyekszik időt nyerni. Igen diplomatikusan sajnálkozott Speyer sorsa felett, és kijelentette, hogy ő soha, semmiképp nem hagyná magát odacsalni, megtoldva ezt a saját véleményével, miszerint Németországban nagyon rosszul értelmezik a restauráció elveit.

– A németek – állapította meg – roppantul alaposak, és ez időnként nagyon is helyénvaló, máskor viszont nem az.

– Így igaz – mondta Margaret. – A németek roppantul alaposak – és csillogni kezdett a szeme.

– Persze ti, Schlegelek az én szememben angolok vagytok – sietett leszögezni Mrs. Munt. – Tetőtől talpig angolok.

Margaret előrehajolt, és megsimogatta a kezét.

– És erről jut eszembe… Helen levele.

– Jaj, igen, Juley néni, pont Helen levele jár a fejemben. Tudom… le kell mennem, hogy tisztázzam ezt a dolgot. Pont ő jár a fejemben. Feltett szándékom lemenni.

– De úgy menjél, hogy legyen valami terved – mondta Juley néni kedvesen, ám némi ingerültséggel a hangjában. – Ha szabad beleártanom magam, ne engedd, hogy zavarba hozzanak, Margaret. Mit gondolsz Wilcoxékról? Magunkfajták? Jóravaló emberek? Meg tudják becsülni Helent, aki szerintem nagyon különleges egyéniség? Szeretik az irodalmat, a művészetet? Ez nagyon fontos, ha belegondol az ember. Irodalom és művészet. Nagyon fontos. Mennyi idős is a fiú? Helen azt írja, „a kisebbik fiú”. Vajon megengedi a helyzete a nősülést? Remélhető, hogy boldoggá tudja tenni Helent? Gondolod, hogy…

– Nem gondolok én semmit.

Egyszerre kezdtek beszélni.

– Akkor ebben az esetben…

– Ebben az esetben nem tervezhetek el semmit, lásd be.

– Dehogyisnem…

– Gyűlölöm a terveket. Gyűlölöm az előre kigondolt lépéseket. Helen már nem gyerek.

– Ebben az esetben minek lemenni, drágám?

Margaret hallgatott. Ha a nénikéje nem látja, miért kell lemennie, ő nem szándékozik közölni vele. Nem fogja azt mondani, hogy „szeretem a drága húgomat, muszáj mellette lennem, amikor ilyen döntő fontosságú ponthoz érkezett az élete”. A szeretet tartózkodóbb, mint a szenvedély, finomabban nyilvánul meg. Ha ő maga Helenhez hasonlóan valaha is beleszeretne egy férfiba, háztetőkről kiabálná világgá, de mivel csak a testvérét szereti, az együttérzés hangtalan nyelvéhez folyamodik.

– Mondhatom, nagyon különös lányok vagytok ti – folytatta Mrs. Munt –, és nagyszerű lányok, és sok szempontból jóval érettebbek a korotoknál. De meg ne sértődj, az igazat megvallva én úgy érzem, hogy nem vagy alkalmas erre. Ehhez idősebb ember kell. Édesem, engem semmi nem szólít vissza Swanage-be. – Juley néni széttárta kövérkés karját. – Mindenestül rendelkezésedre állok… hadd menjek le én oda a… nem jut eszembe a neve annak a háznak.

– Juley néni – Margaret felugrott, és megcsókolta a nagynénjét –, személyesen nekem kell Howards Endbe mennem. Nem teljesen érted, de soha nem tudom eléggé megköszönni neked, hogy felajánlottad.

– Dehogynem értem – tromfolt Juley néni roppant önbizalommal. – Nem kotnyeleskedés szándékával megyek én, hanem tájékozódni. A tájékozódás elengedhetetlen. Most kertelés nélkül fogok fogalmazni. Te nem jól beszélnél; ez egészen biztos. A húgod boldogságáért érzett aggodalmadban feltennél valami meggondolatlan kérdést, ahogy szokásod, és megsértenéd ezeket a Wilcoxékat mind… nem mintha bánná az ember, ha megsértődnek.

– Én egyáltalán nem fogok kérdezősködni. Helen leveléből tudom, hogy ő meg egy férfi szeretik egymást. Amíg ezt fenntartja, nincs helye kérdezősködésnek. A többi egy fikarcnyit sem számít. Hosszú jegyesség, ha szeretnéd, de kérdezősködés, faggatózás, tervek, előre kigondolt lépések… nem, Juley néni, nem.

Margaret már szaladt is; nem volt szép, sem tündökletesen okos, de mindkét tulajdonság helyett akadt benne valami – valami, ami leginkább mélyről fakadó elevenségnek mondható, mellyel folyvást és őszintén reagált mindenre, amivel élete során szembesült.

– Ha Helen egy boltossegédről vagy egy vékonypénzű hivatalnokról írta volna nekem ugyanezt…

– Drága Margaret, gyere már be a könyvtárba, és csukd be az ajtót! Derék cselédlányaid a port törölgetik a korlátról.

– … vagy ha egy fuvaroshoz akarna feleségül menni, akkor is ugyanezt mondanám. – És azután, ama fordulatok egyikével, amelyek bizonyították a nénikéjének, hogy nem ment el az esze, másféle szemlélőknek pedig, hogy nem a meddő elméletek embere, hozzátette: – Bár meg kell mondanom, hogy ha egy fuvarosról lenne szó, én is igen hosszú jegyességet tartanék kívánatosnak.

– Azt meghiszem – felelte Juley néni –, és igazán alig tudlak követni. Most képzeld csak el, ha bármi effélét mondtál volna Wilcoxéknak. Én megértem, de a rendes emberek többsége azt hinné, hogy őrült vagy. Képzeld csak el, milyen kínos lenne Helennek. Ebben az ügyben olyan emberre van szükség, aki nagyon-nagyon meggondoltan kipuhatolja ezt az ügyet, kifürkészi a dolgok állását, és hogy hová vezethetnek.

Margaretet ez tiltakozásra késztette.

– De éppen az imént céloztál rá, hogy fel kell bontani az eljegyzést.

– Azt hiszem, valószínűleg fel is kell, de lassan.

– Lehet egy eljegyzést lassan felbontani? – Margaret szeme felcsillant. – Mit gondolsz, miből van egy eljegyzés? Szerintem valami kemény anyagból, ami eltörhet talán, de nem bomlik fel. Más, mint a többi kötelék az életben. Azok rugalmasak, hajlékonyak. Tűrik a fokozatosságot. Mások.

– Pontosan, ahogy mondod. De nem engednéd meg, hogy csak úgy leszaladjak a Howard-házba, és megspóroljak neked minden kényelmetlenséget? Tényleg nem fogom beleártani magam, de annyira jól átlátom, miféle dolgok kellenek nektek, Schlegeleknek, hogy nekem elég, ha egyszer csendben körülnézek.

Margaret ismét köszönetet mondott neki, ismét megcsókolta, majd felszaladt az emeletre, hogy megnézze az öccsét.

Az nem volt túl jól.

A szénanátha szinte egész éjjel nem hagyott nyugalmat neki. Fájt a feje, a szeme könnyezett, és a nyálkahártyája, mint Margaretet tájékoztatta, cseppet sem volt kielégítő állapotban. Csakis Walter Savage Landor gondolata tartotta benne az életkedvet, akinek Képzeletbeli beszélgetéseiből Margaret gyakori felolvasást ígért a nap folyamára.

Nehéz ügy ez. Muszáj tenni valamit Helennel kapcsolatban. Meg kell nyugtatni, hogy nem bűnös dolog első látásra beleszeretni valakibe. Egy ilyen értelmű távirat nagyon hideg és titokzatos lett volna, egy személyes látogatás azonban minden múló pillanattal egyre inkább képtelenségnek tűnt. Megérkezett az orvos, és kijelentette, hogy Tibby igen beteg. Talán tényleg az lenne a legjobb, ha elfogadná Juley néni kedves ajánlkozását, és leküldené egy levélkével Howards Endbe?

Annyi bizonyos, hogy Margaret hajlamos volt ösztönösen cselekedni. Nagyon is gyorsan pártolt egyik döntéstől a másikhoz. A lépcsőn a könyvtárba leszaladva ezt kiáltotta:

– Igen, meggondoltam magam, szeretném, ha te mennél.

Tizenegykor indult egy vonat a King’s Crossról. Fél tizenegykor Tibby, ritka önkorlátozással, álomba merült, Margaret pedig kivihette a nénikéjét az állomásra.

– Ne feledd, Juley néni, ne bocsátkozz vitába az eljegyzéssel kapcsolatban. Add át Helennek a levelemet, és mondd neki, ami a szívedből jön, bármi is az, de a rokonokat kerüld. Még a nevüket sem tudjuk rendesen, és ráadásul az ilyesmi nagyon civilizálatlan, csúf viselkedés lenne.

– Nagyon civilizálatlan? – kérdezte Mrs. Munt, attól tartva, hogy valami ragyogó megjegyzés lényegéről maradt le.

– Jaj, hát, egy kicsit mesterkélten fogalmaztam. Arra akartam mindössze kilyukadni, hogy csak Helennel beszélj erről az ügyről.

– Csak Helennel.

– Ugyanis… – de ez nem az a pillanat volt, amikor az ember a szeretet személyes jellegének taglalásába bocsátkozik. Visszahőkölt ettől még Margaret is, és derék nénikéje kezét megsimogatva félig-meddig józan, félig-meddig költői tűnődésre szorítkozott a King’s Crosson kezdődő utazásról, amelynek Mrs. Munt rövidesen nekivágni készült.

Mint oly sokakat, akik hosszú ideje élnek egy nagy fővárosban, Margaretet is erős érzelmi kötelék fűzte a különböző vasúti pályaudvarokhoz. Ezek a mi kapuink, amelyek a tündökletességbe és az ismeretlenbe nyílnak. Rajtuk keresztül indulunk kalandokba és napsütésbe, és sajnos hozzájuk térünk vissza. A Paddingtonon egész Cornwall és a távolabbi nyugat ott rejtőzik; a Liverpool Street lejtője lápvidékekben és se vége, se hossza tavakban folytatódik; az Euston pilonjai között Skócia sejlik fel; a Waterloo kiegyensúlyozott káosza mögött Wessex. Az olaszok számára ez magától értetődő; akik közülük balszerencséjükre pincérként dolgoznak Berlinben, az Anhalt Banhofot „Stazione d’Italiának” nevezik, hiszen onnan térnek haza az otthonaikba. Jégszívű az a londoni, aki nem ruházza fel a pályaudvarait valamilyen személyiséggel, és nem terjeszti ki rájuk, ha mégoly szégyenlősen is, a félelem és a szeretet érzését.

Margaretet – remélem, ez nem fogja ellene hangolni az olvasót – a King’s Cross mindig a végtelenre emlékeztette. A puszta elhelyezkedése – a St. Pancras felszínes pompájától kissé hátrébb – az élet materializmusára vonatkozó, burkolt célzással ért fel. Az a két hatalmas, fakó, közömbös boltív, az egymásnak vetett vállukon nyugvó csúf órával, alkalmas kapuként kínálkozott holmi örök kalandhoz, amelynek vége ugyan lehet örömteli, de az öröm kapcsán szokványos szavakkal bizonyosan nem megragadható. Ha úgy gondolják, hogy ez nevetséges, ne feledjék, nem Margaret számol be erről; és hadd tegyem hozzá sietve, hogy bőven volt idejük a vonat indulásáig; hogy Mrs. Munt, bár másodosztályra vett jegyet, egy kalauz jóvoltából első osztályra került (csak két „másodosztályú” kocsi tartozott a szerelvényhez, egy a dohányzóknak, a másik a csecsemőknek – senkitől nem várható, hogy csecsemőkkel utazzon), és hogy Margaretet, amikor visszaért a Wickham Place-re, a következő távirat várta:

„Mindennek vége. Bárcsak egyáltalán ne írtam volna! Ne mondd el senkinek – HELEN”

Juley néni azonban már útnak indult, jóvátehetetlenül útnak indult, és semmilyen földi hatalom nem állíthatta meg.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

Edward Morgan Forster

Szoba kilátással

Lucy Honeychurch egy jómódú angol család lányaként éli unalmas hétköznapjait, mígnem nagynénjével, Charlotte-tal ellátogatnak Firenzébe. Addigi eseménytelen élete kibillen az egyensúlyából, amikor a Bertolini panzióban, ahol a szobájából pompás kilátás ugyan nem tárul elé, de megismerkedik az extravagáns Eleanor Lavish regényíróval, Mr. Beebe lelkésszel, a kíváncsi Mr. Emersonnal, illetve szenvedélyes és különc fiával, George-dzsal.

Lucy és George kalandosan szövődő románca még mielőtt elkezdődhetne, véget is ér, mert a lány hazautazik. Otthon viszont azon kapja magát, hogy az intenzív, különleges olaszországi út után az Edward korabeli Anglia szürkének és örömtelennek bizonyul számára.

Amikor Cecil, a fölényeskedő és sznob fiatalember eljegyzi Lucyt, a jövendőbeli fiatalasszony kitartóan tűri vőlegénye viselkedését, míg egy nap George újra felbukkan, és sikeresen Lucy közelébe férkőzik, azonban a lány maga elől is titkolja valódi érzelmeit…

Kiadta a Menő Könyvek,

a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Borítótervező: Földi Andrea

Fordította: Tomori Gábor

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 598 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License