Kaylie Smith

PHANTASMA

Fantazma

A mű eredeti címe: Phantasma

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2024 by Kaylie Smith

Translation copyright © 2025, Lukács Andrea

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804900

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik keserves munkával kirángatták magukat a sötétségből, és még mindig itt akarnak élni a fényben…

Büszke vagyok rátok.

És azoknak is, akik valaha belezúgtak Dannybe,
a fantomba… Megértelek titeket.

A TARTALOMMAL ÉS A TRIGGEREKKEL
KAPCSOLATOS FIGYELMEZTETÉS

Ebben a regényben kimondottan szexuális tartalom és horrorelemekkel teli jelenetek találhatók, valamint kényszeres tendenciák mélyreható bemutatása, mint például a tolakodó gondolatok és a kényszercselekvések. A lehetséges triggerek részletesebb listáját a https://kayliesmithbooks.com/phantasma/ oldalon találják.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE
A KÉNYSZERBETEGSÉGRŐL

Szeretném azt mondani, hogy a Fantazma ötlete hirtelen támadt, és 2021 novemberének egyik felhős délutánján úgy hasított belém, mint egy villámcsapás, valójában azonban már nagyon régóta érlelődött bennem ez a történet az obszesszív-kompulzív megbetegedéssel kapcsolatos saját élményeim miatt.

Miközben ötleteltem, hogy milyen fajta felnőtt romantikus könyv legyen az első regényem, voltak időszakok, amikor
a kényszerbetegségem a szokásosnál is erősebben előjött, és a fejemben lévő hangok még merészebbek lettek. A barátaim csupán annyit érzékeltek ezekből a kényszeres dolgokból, hogy ebédnél riasztó kis anekdotákat meséltem nekik – az egyikük (kedveskedve) megjegyezte, „Ez úgy hangzik, mint egy horrorfilm” – ami vicces, mert számomra, egy olyan embernek, aki egész életében együtt élt ezzel a betegséggel, ez csupán egy teljesen átlagos nap volt, és már meg sem rémített az agyam által elém vetített, egyre kreatívabb történet.

A kényszerbetegségnek nagyon sokféle tünete van, amelyet minden ember másképp él meg. Sajnos a köztudatban tévesen az terjedt el ezzel kapcsolatban, hogy az illető személy túlzottan pedáns és tisztaságmániás, miközben a valóságban sok embernél lényegesen sötétebb tüneteket produkál. Az én esetemben emiatt különösen nehéz elmagyarázni a betegség igazi hatásait, így az emberek nem is veszik eléggé komolyan. Rendkívül fontos, hogy megjegyezzem, maximálisan hiszek benne, hogy ezek az emberek nem rosszindulatból veszik ezt félvállról! Azonban a köztudatban elterjedt, téves nézet miatt a könyvben ábrázolt kényszerbetegség talán túlzottnak vagy túl drámainak tűnhet – Ophelia kényszerbetegségének megnyilvánulásait személyes tapasztalatból vagy olyan ismerőseim első kézből származó beszámolóiból merítettem, akik ugyanebben a betegségben szenvednek.

Ophelia története annak a folyamatnak az ünneplése, amelynek végén megbékéltem a saját állapotommal (valamint érződik benne a gótikus dolgok és a dögös szellemek iránti imádatom). Lehetséges, hogy Ophelia és az én kényszerbetegségem más, mint ahogy mások megtapasztalják ezt, de remélem, hogy az üzenet mindenki számára egyértelmű lesz: attól, hogy valaki mentális betegséggel küzd, még ugyanannyira méltó a szerelemre, mint bárki más. Remélem, ezt az Önök környezetében lévők is tudják.

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus  15

1. Éjféli varázslat – Fantazma előtt három nappal  17

2. Búcsú – Fantazma előtt két nappal 22

3. Szóbeszéd 33

4. Nekromanta üzlet – Fantazma előtt egy nappal 41

5. A helyzet 48

6. Birtokháborítás 54

7. Egyedül 62

8. Az ár – Az első este Fantazmában 69

9. Rémület 73

10. Az idegen 84

11. Suttogások 91

12. Tisztességes játék 102

13. Izgalom – A második este Fantazmában 110

14. Első szint – A pokol tornáca 117

15. Férgek 126

16. Jó sok baj 135

17. Eskü – A harmadik este Fantazmában 139

18. Az igazi kérdés 149

19. Hangulat 155

20. Második szint – Kéjvágy 163

21. Hívtál 182

22. Gyönyör 196

23. Furcsán megnyugtató – A negyedik este Fantazmában 209

24. Leckék 218

25. Harmadik szint – Kapzsiság 227

26. Kóstolás 236

27. Új táplálék 243

28. Mondd el 251

29. Gonosz színjáték – Az ötödik este Fantazmában 259

30. Titkok 269

31. Negyedik szint – Mohóság 276

32. Figyelemelterelés 287

33. Frivol vágyálom – A hatodik este Fantazmában 299

34. Ötödik szint – Harag 311

35. Halálos ostobaság 320

36. Megátkozva 332

37. A Suttogó Kapu 341

38. Rémálom 346

39. Valami tiltott – A hetedik este Fantazmában 352

40. Hatodik szint – Csalás  357

41. Pusztítás  365

42. Bánat – A nyolcadik este Fantazmában 373

43. Hetedik szint – Erőszak  374

44. Összefonódva 384

45. Teljesen kimerítve 390

46. Anyja lánya 397

47. Ütközés – A kilencedik este Fantazmában 409

48. Nyolcadik szint – Megtévesztés  416

49. Szívek  422

50. Kilencedik szint – Árulás  423

51. Odakötve – Öt évszázaddal Fantazma előtt  426

52. Örökség  429

Epilógus   441

„Mily csalfa az értelmünk, és mily ellentétes dolgok hordozója!”{1}

– Virginia Woolf: Orlando

Prológus

Az ördög szája gonosz volt, a hangja selymes, mint a bourbon.

– Na, hogy döntesz? – kérdezte, és közben végighúzta a mutatóujját a nő nyakának egyik oldalán, ajka alig pár centire lüktetett a pulzusától a másikon.

– Becsaptál – suttogta a nő.

Az ördög csak nevetett válaszul, a lélegzete simogatta tüzelő bőrét.

Olyan közel volt hozzá, hogy a nő alig tudott gondolkodni.

Minden értelmes válasz kiszállt a fejéből, miközben újabb löket adrenalin terjedt szét az ereiben. Az idáig vezető események mindennél elevenebben beleégtek az emlékezetébe.

1

Éjféli varázslat

Fantazma előtt három nappal

A holdfény megcsillant a kinyitható, aranyozott medálon a holttest hideg nyakában.

Ophelia Grimm gyorsan kikapcsolta anyja szív alakú nyakláncát, majd kilépett a megidéző körből, és göndör tincseit felemelve a saját nyakába akasztotta az ismerős ékszert. Borzongás futott végig a gerincén, amikor a hideg fém hozzáért, a bőre bizsergett alatta.

Letérdelt anyja fehér holtteste balján, a húga, Genevieve néhány lépéssel távolabbról nézte áhítatosan. Ophelia elszántan megmarkolta a kezében lévő tőrt, hegyes végét az alkarja belső oldalához nyomta a puha, elefántcsontszínű bőrbe. Mély, precíz vágást ejtett rajta. A sebből annyi vér serkent ki, hogy a földre csöpögött és tócsában gyűlt össze előtte, hátborzongató karmazsinvörösre színezte vékony, fehér hálóingét.

A levegőben fojtogatóan átható volt a fémes szag.

Ophelia kiejtette a kezéből a tőrt, a földre koppant, mire Genevieve összerezzent, mint egy riadt nyúl. Ophelia nem törődött a húga reakciójával, meggyújtott egy gyufaszálat, élvezte, ahogy a tűz sercegve fellobban a Grimm-birtok síri csendjében. Megfogta a hozzá legközelebbi gyertyát, várta, hogy a kanóc meggyulladjon, és közben a másik keze hüvelykujjával a viaszrúd oldalát kopogtatta. Némán számolta a kopogásokat a fejében.

Egy. Kettő. Három.

Amikor a gyertya végre meggyulladt, Ophelia visszatette a varázslat körébe, és ekkor fellobbant a többi gyertya is Tessie Grimm élettelen teste körül. A két Grimm nővér árnyéka a mennyezetig nyúlt, a szemben lévő ablak bársonyfüggönye vadul libegett.

Ophelia ébredt fel először ezen a balzsamos, New Orleans-i éjszakán, és ott találta az anyja élettelen, mozdulatlan testét a krémszínű szőnyegen fekve. Nem hallatszottak rémült kiáltások, nem volt pánikra vagy erőszakra utaló jel. Sőt semmiféle veszélyre sem. Az anyja csak feküdt a földön, mintha a nappali közepén akart volna nyugovóra térni, nem pedig az ágyában. Ha a varázslat idegen, pattogó érzése nem ébresztette volna fel Opheliát, és nem figyelmeztette volna arra, hogy valami baj van, talán napkeltéig nem találta volna meg az anyját. Ám akkor már túl késő lett volna.

Genevieve arra ébredt, hogy Ophelia mezítláb lépked lefelé a nyikorgó falépcsőn. Amikor Genevieve is leért az alsó szintre, ott találta a nővérét, aki üres tekintettel bámulta a holttestet. Ophelia próbált visszaemlékezni, vajon nem felejtett-e el elégszer kopogni az ágy fejtámláján, vagy nem kapcsolta-e le meg fel a villanyt, mielőtt elaludt volna. De tudta, hogy nem. A kényszeres cselekvései ekkorra már rutinszerűvé váltak. Ezt nem ő okozta. Nem lehetett, hogy ő okozta. Mindent tökéletesen csinált.

Mielőtt Genevieve rátalált volna, Ophelia úgy gondolta, otthagyja a holttestet, ahol van, és visszamegy lefeküdni, mert meg volt győződve róla, hogy reggelre ugyanúgy eltűnik majd, mint minden más, amit az agya vetített elé. Csak akkor lendült akcióba, amikor meghallotta Genevieve keserves zokogását, és megérezte a levegőben a varázslat újabb erős hullámát. Felcsattant a húgára, hogy keressen egy doboz gyufát, aztán amilyen gyorsan csak tudott, átszaladt a házon az anyja dolgozószobájába, megkereste a hét fekete gyertyát, amelyet a varázslathoz kellett felhasználnia, mielőtt örökre bezáródott volna a rendelkezésére álló, rövid időablak.

Most már ő volt a legidősebb Grimm. Az anyja halálával sokkal több teher nehezedett rá annál, hogy megárvult.

Siess, fogy az időd, suttogta a fejében az Árnyékhang, amely minden ébren töltött percében kísértette. Ha bezárul az ablak, annak következményei lesznek.

Ophelia az agya leghátsó részébe űzte a hangot, majd két ujját a saját vérébe merítette,  vigyázott rá, nehogy kijjebb nyúljon a gyertyák alkotta körön, mert azzal megtörné a varázslatot, és elrontaná az egyetlen dolgot, amelyre egész életében készült. Most volt itt a pillanat. A tizenegyedik órában. Bármit dönt is, az visszavonhatatlanul megváltoztatja. Választhatja azt, hogy nem végzi el a varázslatot, és ugyanolyan marad, mint amilyen addig volt, az az énje, akit mindig is ismert. Vagy megfizetheti az árát annak, hogy folytatja a családi örökséget.

– Nem kell megtenned, Ophie – suttogta Genevieve a sötétben szinte könyörgőn.

Ophelia azonban úgy gondolta, nem lehet ő az, aki véget vet a család mágiájának. Bármennyire is megváltoztatja ez a rituálé őt magát, ha nem végzi el, akkor az fogja összetörni a lelkét. A csontjaiba volt kódolva, hogy jó legyen és jót tegyen mindenkivel, aki valaha is hozzá fordult bármilyen ügyben. Képtelen volt hátat fordítani ennek a késztetésnek.

Behunyta a szemét, és suttogni kezdte a varázsigét, amelyet minden este elmondott, mint valami szentségtelen imát. Érezte, hogy a lángok felerősödnek, miközben a varázsigét mormolta, a balzsamos levegőtől az egész teste kipirult, és közben a bőrén vibráló erőre koncentrált. Égett, keserű illat csípte az orrát, miközben a varázsigét suttogta.

Miután az utolsó szó is elhagyta az ajkát, a fekete gyertyák egymás után kialudtak. Obszidiánfüst emelkedett fel a körből, ő pedig kigombolt hálóinge nyaka alá tette vérbe mártott ujjait, és vörös pecsétet rajzolt a szívére.

Ezután vártak. Ophelia reménykedve, Genevieve félve.

A házban tíz fokot esett a hőmérséklet, a csend súlyossá vált, a sötétség túlságosan mozdulatlan volt. Ophelia hirtelen úgy érezte, nézik, tekintetek égtek a bőrébe mindenfelől.

Olyan szempárok tekintetei, amelyeket nem látott. Még nem.

Gyötrelmesen hosszú ideig vártak a sötétben. Az előszobában álló, nagy óra még nem ütötte el az éjfélt, de Ophelia úgy gondolta, a varázslatnak mostanra már működnie kellett volna. Talán rosszul csinálta, talán nem helyesen vagy nem elég tisztán mondta a szavakat. Talán ő maga is egy hatalmas csődtömeg volt…

Hangos sikoltás szökött ki a torkán, amikor hirtelen tűz járta át a csontjait és a bőre minden egyes négyzetcentiméterét. Előreesett a kezére, a gerince ropogott és természetellenes szögben feszült meg, fájdalmas kiáltás hagyta el a száját, miközben az anyja mágiája egyszerre csapódott belé. A földre nyomta a homlokát, a vértócsa összekente az arcát, a hangja rekedt lett. Genevieve odalépett hozzá, és vigasztalóan a hátára tette a kezét, mással nem tudott segíteni neki, csak nézte.

Amikor véget ért, Ophelia előrebukott a földre, és egy hosszú percig úgy maradt, próbált levegőt venni. Végül sikerült felállnia, nagy levegőt vett, és egy kérést suttogott a sötétbe.

Genevieve álla lenyűgözötten esett le, amikor a sötét válaszolt Ophelia kérésére, és a gyertyák újra meggyulladtak. Narancssárga láng helyett azonban a tűz most ezüstöskéken égett. Grimmkéken.

Ophelia megpillantotta a tükörképét az előtte lévő ablakban. Sötét haja és vékony hálóinge csupa vér volt. Bíborvörös vér borította magas arccsontját is, lecsöpögött kecses orra hegyéről. Ijesztő kontrasztot alkotott fehér porcelánbőrével. De nem erre figyelt fel leginkább. Nem, hiszen a szeme, amely visszanézett rá az üvegről, már nem az övé volt. A szivárványhártyája már nem ragyogó, meleg égszínkék volt, mint egész addigi életében. Mint amilyen Genevieve szeme még mindig. Ehelyett kísérteties, jeges kékre változott, szinte mintha egyáltalán nem lettek volna benne pigmentek. Ugyanolyan jéghideg lett, mint az anyjáé és a nagyanyjáé az előszobában lógó olajfestmény portrén. Ugyanolyan, mint minden Grimm nőnek, aki előtte elfogadta a mágiát.

És ugyanolyan, mint a szellemek elmosódott, vibráló körvonala, akiket most már látott a szobában bujkálni.

Grimmkék.

Dühös büszkeség hasított belé, ám rögtön utána olyan mértékű gyász és fájdalom követte, hogy majdnem összecsuklott alatta a térde. Egy része azt remélte, hogy a mágia nem fog átszállni belé, hogy az anyja még nem távozott el valójában erről a földi síkról, bár az előtte heverő, hideg holttest másról tanúskodott. A másik része pedig, amely sikeresen elvégezte a varázslatot, és szabadjára engedte a már benne keringő varázserőt, elégedett volt.

Tőle balra egy pillanatra megvillant az ablaküvegen egy kísértet tükörképe, ezért hirtelen odafordult. Kíváncsi szellem mosolygott rá könnyedén, sokatmondóan, aztán eltűnt.

– Azt a rohadt, Ophie! – suttogta Genevieve, és magához térítette a nővérét a transzból. – Jól vagy?

Ophelia nem felelt, csak felemelte a kezét a nyakához, a mutatóujját rátette a medálra és megkopogtatta, miközben könny gyűlt a szemébe.

Egy. Kettő. Három.

Fojtott hangon káromkodott egyet az utolsó koppintásnál, aztán hátratántorodott egy lépést, és hitetlenkedve lenézett a nyakláncra. Visszatartotta a lélegzetét, miközben valami visszaigazolást várt arról, hogy amit az előbb érzett, azt nem csak képzelte.

A következő pillanatban a medál ismét megmozdult, összehangolódott a mellkasában lüktető ritmussal.

A szívdobogásával.

2

Búcsú

Fantazma előtt két nappal

Nagyon kevés dolog számított átlagosnak, ha valaki egy ismert és sokak által keresett nekromantacsaládból származott. Ophelia gyerekkorában mindennapos dolog volt, hogy holttesteket cipeltek ki és be a Grimm-birtokról, temetőbe jártak, hallotta, hogy az anyja egy újabb lehetséges vámpírjárványra panaszkodik, amely végigsöpört New Orleanson, valamint az is, hogy órákon keresztül kellett elismételnie, mit tanult minden egyes természetfeletti lényről, akivel esetleg egyszer majd összetalálkozhat. Látnokokról, vámpírokról, boszorkányokról.

Az viszont még neki is furcsa volt, hogy mindenfelé szellemeket látott a hálószobájában és a ház folyosóin. Nem tudta, hozzá fog-e szokni valaha is ezekhez a halványkék körvonalú lényekhez, akik itt-ott felbukkantak körülötte. A szellemek legtöbbször nem foglalkoztak vele, csak átsuhantak a Grimm-birtokon és New Orleanson, mint a céltalan lidércfények. Ha Ophelia nem törődött velük, akkor ők is ugyanúgy békén hagyták. Egyesek viszont mintha élvezték volna, hogy kényelmetlenséget okoznak neki. Amikor Ophelia időnként véletlenül elkapta a pillantásukat, a szellemek nem fordították el a fejüket. Minden egyes mozdulatát sasszemmel figyelték. Hívták, hogy beszélgessen velük.

Ophelia ilyenkor megszaporázta a lépteit, maga után húzta Genevieve-et a város utcáin, míg a húga panaszkodni nem kezdett, hogy milyen gyorsan loholnak.

Mindketten hajnal óta ébren voltak. Jobban mondva hajnalban keltek ki az ágyból. Ophelia úgy gondolta, egyikük sem aludt egy szemhunyásnyit sem. Ő reggel az anyja holttestét készítette elő, mielőtt a temetkezési vállalkozó majd elviszi, Genevieve pedig összegyűjtött mindent, amire a halotti anyakönyvi kivonat kiállításához szükségük lesz. Ezenkívül megírta a New Orleans Postba szánt gyászjelentést is. Már csak egy órájuk maradt alkonyatig, és csak egy saroknyira voltak a halottasháztól, ahol még egyszer utoljára elköszönhettek az édesanyjuktól.

Ophelia arra gondolt, vajon csak ő érzékeli-e ezt a komor feszültséget a párás levegőben, vagy a város valahogyan megérezte, hogy elveszítette egy nagyon fontos lakosát. Talán sejtette, hogy a lánya nem fogja tudni pótolni Tessie Grimmet, ezért gyászolt.

Ophelia gyomra görcsbe rándult a rá nehezedő mágia súlya alatt.

– Jól vagy? – kérdezte mellette Genevieve.

– Persze – hazudta Ophelia.

Genevieve nem szembesítette a hazugsággal, nagylelkűen továbblépett.

– Mondtam már valaha, mennyire utálok ilyen párás levegőjű városban élni?

– Szinte állandóan.

– Mindig tönkreteszi a hajam – morgolódott a lány, mintha Ophelia meg sem szólalt volna. – Szerintem a pokolban sincs ilyen pára, mint itt.

Ophelia felhorkant.

– Tudod, mit szoktak mondani. Gyere a pokolba… lehet, hogy vannak ördögök és démonok, de legalább nem lesz kócos a hajad.

Genevieve elfintorodott.

– Hű, ne is említsd őket! Úgy tűnhet, mintha találkozni akarnánk velük.

Természetesen ez nem így működött, de Ophelia biztosra vette, hogy ezt a húga is tudja, habár ő nem részesült ugyanolyan oktatásban, mint Ophelia. Ám még ha így is lett volna, a húga egészen biztosan nem akarta volna megőrizni magában.

Genevieve majdnem mindig témát váltott, amikor szóba kerültek az ördögök vagy a hozzájuk hasonló lények.

Időközben Ophelia a pokol kilenc körének leírását találta a leglenyűgözőbbnek az anyja összes tanítása közül. Sokkal érdekesebbnek tartotta, mint hosszú órákon keresztül arról tanulni, hogyan kell feltámasztani a halottakat, hogy az ember parancsait teljesítsék, hogyan beszélgessen a holtakkal, és hogyan kerülje el, hogy bármi megszállja a testét.
A pokol köreinek meséje mindig is a kedvenc hátborzongató története volt.

Valószínűleg azért, mert a saját valóságával ellentétben lehetségesnek tűnt, hogy egy olyan helyen, mint a pokol, valami képtelen dolog történjen vele. Jóképű ördögök, lidércek vagy démonok repíthetik el a saját mágikus, veszélyes világukba. Mint azokban a sötét, romantikus könyvekben, amiket a Grimm-birtok könyvtárában olvasott, amikor nem tudott aludni. Talán nem lett volna szabad ilyen vonzónak találnia a veszélyt, ám egész életét elszigetelten töltötte a Grimm-birtok poros falai között, ezért vágyott valamire, ami megdobogtatja a szívét. Valami másra, mint erre az ismeretlen mágiára, amely az ereiben lüktetett és elvette az étvágyát.

Bármiféle erő birtoklása ugyanolyan idegen volt Ophelia számára, mint az esély valamiféle kalandra vagy romantikára. Sosem zavarta, hogy az anyja a halottakkal foglalkozik, ám ha arra gondolt, hogy ugyanezt a munkát egyszer majd neki kell elvégeznie, szinte azt kívánta, bárcsak az éjféli határidő lejárta után fedezte volna fel az anyja tragikus halálát.

Ha nem értek haza sötétedés előtt, te és Genevieve meg fogtok halni, suttogta az Árnyékhang, és úgy gomolygott az elméjében, mint valami füst, miután az idegessége felébresztette.

Amióta csak az eszét tudta, a hang itt volt a fejében az elméje legsötétebb sarkaiban, és megparancsolta neki, hogy menjen be bizonyos kapukon, máskülönben az egész családja meg fog halni. Állandóan kopognia kellett az ajtókon, hogy néhány pillanatra elcsendesedjenek a gondolatai, amelyek időnként borzalmas dolgokra vették volna rá, hogy a legsebezhetőbb lények ellen megtegye. Gyerekkorában attól félt, hogy megszállta valami a testét. Összecsomagolta a holmiját, és elment másfél kilométerre az otthonától, hogy megszabadítsa a családját a benne élő gonosztól. Aztán az anyja rátalált és elmagyarázta, hogy az Árnyékhang valójában nem igazi. Csak az elméje találta ki. És egész életében együtt kell élnie vele.

Hamarosan lemegy a nap, sürgette az Árnyékhang. Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Ophelia nagyot nyelt, félretolta magában a hangot, és inkább az előttük feltűnt halottasházra szegezte a figyelmét. Genevieve belekarolt, vigaszra volt szüksége, miközben besétáltak a régies épületbe, és csengettek a kis váróteremben.

– Üdvözlöm önöket, drágáim! – üdvözölte őket egy ismerős férfi. Idős volt, talán hatvanéves, őszes hajjal és fehér bajusszal, amelyre már nagyon ráfért volna egy igazítás. – Jöjjenek utánam!

Kiléptek a váróteremből, és követték a temetkezési vállalkozót végig a folyosón az épület hátsó részébe. Ott kinyitotta nekik az ajtót és egy pillanatra megtartotta, amíg mindannyian be nem mentek egy nagy, koporsókkal teli terembe.

– Gyűlölöm ezt – suttogta Genevieve.

Ophelia gyorsan körülnézett a helyiségben, majd a tekintete megállapodott egy nyitott koporsón tőlük jobbra. Nagyot nyelt, miközben odasétált, rémület töltötte el, amikor lenézett a benne fekvő nőre.

Az anyjuk már nem azt az egyszerű, krémszínű ruhát viselte, amit előző este, mielőtt meghalt volna, hanem egy elegáns, fekete sifonruha volt rajta, amitől halvány arcszíne még fehérebbnek tűnt. Ezt a ruhát ő maga választotta ki arra az esetre, ha a szelleme úgy döntene, hogy még itt marad egy ideig. Az aprólékoskodó Tessie Grimm semmiképpen nem akart egy örökkévalóságon keresztül fűzőt viselve kísérteni – most viszont, ahogy Ophelia látta rajta a koporsóban fekve, úgy gondolta, talán rosszul döntöttek.

– A francba! Ebben úgy néz ki, mint… – Genevieve nem fejezte be a mondatot, csak összeráncolta apró, hegyes orrát, amikor odalépett Ophelia mellé, hogy ő is benézzen a koporsóba. – Egy kísértet. Mondtam neked, hogy inkább a lila ruhát kellett volna ráadnunk.

Ophelia felsóhajtott, hármat kopogott a koporsó oldalán – egy, kettő, három –, hogy megnyugtassa az elméjét. Ő is egyetértett a ruha kérdésében, de már túl késő volt hozzá. Különben is régen bezárult az az időablak, amikor az anyjuk szelleme még visszatérhetett. Azok a lelkek, amelyek úgy döntöttek, hogy nem kelnek át rögtön a másik oldalra, a haláluk után néhány órán belül visszatértek. Ez viszont azt jelentette, hogy ez valóban a végső búcsú lesz tőle. Így aligha számított, milyen ruhát választottak neki.

Ophelia tudta, hogy örülnie kellene, mert az anyja lelke ezek szerint annyira békés volt, hogy át tudott kelni. Ugyanezt mondogatta magának azalatt a hátborzongató folyamat alatt is, amíg levarrta a nő vékony szemhéját. Ez egy régi nekromanta trükk volt, hogy a lélek továbbra is békében nyugodjon, ne zavarja meg semmiféle nem kívánt feltámasztás. A temetkezési vállalkozó csak ezután szállította el a holttestet a házból aznap reggel. Ennek ellenére motoszkált valami Ophelia fejében, és azt suttogta, hogy nem ez lesz a végső búcsú. Ezért nem ejtett még egyetlen könnycseppet sem érte.

– Ha megtenné, hogy itt aláírja, Miss Grimm – fordult hozzá a temetkezési vállalkozó. Egyszer rákoppintott a kézfejére egy tollal, amivel kizökkentette a gondolataiból.

Ophelia elvette tőle a tollat, még kétszer rákoppintott a saját kézfejére, aztán aláírta az iratot legalul, amelyet a temetkezési vállalkozó a koporsó lecsukott tetejére tett. A férfi furcsán nézett rá, amikor látta ezt a kényszeres kopogást, de csak bólintott köszönetképpen, majd betette az iratot a zakója zsebébe.

– Mindketten biztosak benne, hogy nem kérnek boncolást? – erősködött a férfi. – Tudom, hogy minden jel szívrohamra utal, de ez édesanyjuk még nagyon fiatal volt ahhoz, hogy így megálljon a szíve…

– Nem fogja felvágni az anyánkat! – jelentette ki Genevieve határozottan. – Már az is elég rossz, hogy Ophelia levarrta…

Ophelia oldalba bökte a húgát a könyökével. Egy holttest szemhéjának levarrása démonok által megáldott cérnával gondosan őrzött titok volt a nekromantaközösségben, máskülönben az anyjának nem lett volna ilyen stabil ügyfélköre a városban, és nem tudott volna sok pénzt keresni azokon, akik fel akarták támasztani elhunyt szerettüket. Különben sem volt mindenkinek gyomra ahhoz, hogy elvégezzen egy ilyen feladatot… Genevieve-nek biztosan nem. Majdnem kiadta magából a reggelijét, amikor látta, hogy Ophelia éppen befejezi a műveletet. Ám ő is a legutolsó pillanatig várt, hogy elvégezze ezt a szükséges dolgot az anyja holttestén, mielőtt a temetkezési vállalkozó megérkezett volna, hogy elszállítsa.

– …mindegy – fejezte be Genevieve halkan dörmögve. Benyúlt a ruhája zsebébe, és kivette belőle a papírokat, amelyeken aznap reggel dolgozott. – Itt van a születési anyakönyvi kivonat és a gyászjelentés, amit írtunk.

A férfi megvakarta dús, fehér bajuszát, és úgy nézett felváltva kettőjükre, mintha nem tudná mire vélni különös viselkedésüket.

– Amint lehet, elküldetem a halotti anyakönyvi kivonat másolatát a Grimm-birtokra – mondta végül, miután elvette Genevieve-től a papírokat. – Most elköszönhetnek tőle, én addig kint várok, és majd utána bezárok.

A lányok bólintottak, aztán az anyjuk felé fordultak, a férfi pedig kiment a helyiségből.

– Ugye anya nem fog visszajönni? – kérdezte Genevieve.

Ophelia nagy levegőt vett.

– Úgy tűnik, nem.

– Minden rendben lesz velünk – biztatta Genevieve inkább saját magát, mint a nővérét. – Ha valami baja lett volna a szívének, az biztosan csak egy szerencsétlen véletlen volt. Nem kell aggódnunk, hogy örököltünk tőle bármiféle rendellenességet. Elvégre a nagyi egész életében makkegészséges volt, és ha nem érte volna baleset, sokkal tovább velünk maradt volna. Anya nem akarná, hogy aggódjunk.

– Nem, azt akarná, hogy továbblépjünk. Mennyire rá vall, hogy csak így itt hagyott engem egyedül, hogy folytassam a család örökségét. – Ophelia szájából furcsa hang tört fel, valahol a nevetés és a zokogás között volt félúton. – Nem tudom, hogy várja el, hogy mindezt nélküle csináljam tovább. Sosem leszek olyan jó, mint ő. Én fele annyit sem tanultam még, mint ő, amikor az ő anyja meghalt.

– Senki sem várja el tőled, hogy tökéletes légy, Ophie – érvelt Genevieve.

– Ő elvárta – ellenkezett Ophelia, mert eszébe jutott, milyen csalódottan sóhajtott fel az anyja, valahányszor elrontott egy varázsigét vagy nem fogott elég gyorsan az esze. – Rád sosem gyakorolt nyomást, hogy tökéletes légy, engem viszont mindig is más mércével mért. És még ha ő nem is várta volna el tőlem, hogy nagyon jó legyek, én akkor is ezt akarnám magamtól.

– Ophelia – szidta össze a húga. – Nem igazságos, hogy ezt követeled magadtól.

Ophelia elfintorodott, de nem tett rá megjegyzést. Genevieve ezt nem értette. Hogy is érthette volna? Ő mindig is szabadon járkálhatott egész gyerekkorában, míg Ophelia a Grimm-birtokon gubbasztott, és kitanulta a családi üzletet. Az Árnyékhang mindig figyelmeztette, valahányszor hibát követett el.

A nagymamája terjesztette el a nekromanta ipart New Orleansban, de Tessie Grimm tette széles körben vonzóvá mind a turisták, mind a helyiek körében. A Grimm-birtokon nagyon sokan megfordultak hajnaltól napnyugtáig hétfőtől szombatig, mert New Orleans lakosai mindig Tessie Grimmhez szaladtak, ha bármiféle hátborzongató kérésük adódott.

Kapcsolatba tudna lépni a bátyámmal a másik oldalon, hogy elmondjam neki, sajnálom?

Fel tudná támasztani a barátnőmet, hogy elmondhassa a rendőröknek, nem én tettem?

Meg tudna győzni egy kopogó szellemet, hogy szállja meg
a férjemet, és így elviselhetőbb legyen?

Mindez a feladat most már kizárólag Ophelia vállára nehezedett.

– Tovább kell lépnünk – folytatta Genevieve, véget vetve a gondolatainak. – Megtalálni magunknak a lezárást, hogy folytathassuk az örökségét.

– Úgy érted, hogy én folytathassam az örökségét – javította ki Ophelia. – Te nem vagy a Grimm-birtokhoz kötve. Ez a feladat nem téged terhel, de nem is kívánnám tőled.

Megharapta az alsó ajkát, és egy pillanatra behunyta a szemét, nagy levegőt vett, mielőtt a gyász és az idegesség elhatalmasodott volna rajta. Sokkal inkább a haragra akart összpontosítani. Haragudott, hogy az anyja itt hagyta, és neki kell átvennie a családi varázslást, irányítani a Grimm-birtokot, pedig még közel sem állt rá készen. Tudta, hogy valószínűleg illetlenség ennyire haragudnia egy halottra, de a haragot könnyebben el tudta viselni, mint a felszín alatt bujkáló gyászt.
A düh erőt adott neki, hajtotta előre. Ha viszont hagyná, hogy a gyász maga alá gyűrje, akkor talán soha többé nem tudna kimászni a gödörből.

Genevieve felháborodottan nézett a nővérére.

– A rohadt életbe, nem foglak magadra hagyni, Ophie! Különben sem most azonnal kell döntenünk a Grimm-birtokról, oké? Nem kell anya nyomdokaiba lépned, és minden jöttmentnek segítened New Orleansban csak azért, mert ő és a nagyi azt tették. Tudom, hogy ez most túl soknak tűnik. De csak mert megörököltük a Grimm-birtokot, még nem feltétlenül muszáj neked is…

– Elég! – szólt rá Ophelia, és ismét belenézett a koporsóba.

Genevieve összeszorította a száját. Ophelia nem tudta, hogy mondja el a húgának, mert ő még mindig arról álmodozott, hogy ők ketten majd elmennek és körbeutazzák együtt a világot, ahogy gyerekkorukban eldöntötték. Most viszont, hogy az anyjuk meghalt, a Grimm-birtok sorsa már majdnem teljesen körvonalazódott Ophelia fejében.

Felemelte a kezét, és megsimogatta az anyja beesett arcát.

Miután kimegy ebből a teremből, már csak az emlékeiben fogja látni Tessie Grimmet. Azt, hogy ez a különc nő egy nap megivott hét csésze teát, és végül vanília- és teaillata lett, összekeveredett a varázsláshoz használt só és a mágia illatával. Már csak gondolatban hallja megnyugtató hangját, amikor a birtok könyvtárában ebéd előtt hangosan könyveket olvasott, vagy a kardok csattogását esténként a vívásórákon. Vagy amikor megtanította Opheliának a mágia számtalan szabályát, hogyan bánjon a halottakkal, és eközben Genevieve-nek
a szalonban volt a zongoraórája. Már csak emlékezni tudott a gumbó és a mézes kukoricakenyér illatára, amelyet télen minden vasárnap ettek.

– Egy nap még találkozni fogunk – fogadta meg Ophelia magában.

Ha nem kopogsz háromszor az ajtón a következő öt másodpercben, suttogta a fejében az alattomos Árnyékhang, te is meg fogsz halni.

Ophelia lélegzete elakadt, amikor átvillant az agyán saját, idő előtti halála. Egy árnyéklény jelent meg előtte, és puha húsába mart a karmaival, amelyek olyan hosszúak voltak, mint az ujjai.

Tik-tak.

Összerándultak az izmai, adrenalin söpört végig a testén, a mozdulatai kétségbeesettek lettek, úgy fordult az ajtó felé.

– Ophelia? A francba! Már megint a hang? – kérdezte a húga, és rózsaszín taftszoknyájában előrelendülve aggodalmasan utánanyúlt.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Ophelia megbotlott a saját ruhája szegélyében, miközben az ajtó felé szaladt, gyorsan hármat kopogott az ajtófélfán, mielőtt az Árnyékhang visszaszámolása lejárt volna.

Aztán csend lett. A hang újra eltűnt, megszűnt a fejében, mint amikor felszáll a köd.

– Drágáim? – szólalt meg a temetkezési vállalkozó az ajtó túloldaláról. – Kopogtak? Tudják, nincs bezárva az ajtó.

Egyik lány sem fárasztotta magát azzal, hogy elmagyarázza. Genevieve odalépett az ajtóhoz, és hirtelen kinyitotta. A férfi szánakozó pillantást vetett rájuk, amikor kiléptek, majd bezárta utánuk az ajtót, amikor elhagyták a halottasházat. Genevieve még egyszer dühösen hátranézett rá. Gyűlölte a szánalmat.

– Sok szerencsét! – hajtotta le a fejét a temetkezési vállalkozó, majd mindannyian kimentek a késő délutáni napfényre. Ophelia biccentett köszönésképpen, és követte a húgát az ellenkező irányba. Genevieve nem is próbálta viszonozni az udvarias gesztust, csak elsétált.

3

Szóbeszéd

A New Orleans-i levegőben még mindig vibrált az a furcsa feszültség, amit Ophelia a halottasházba menet érzett, ám most egy kicsit más volt. A gondolat, hogy el kell temetniük az anyjukat, olyan súlyos érzéseket váltott ki belőle, amelyeket addig csak a gyásszal azonosított. Most viszont feltűnt neki, hogy New Orleans más, mint szokott lenni.

A Garden Distrtict utcái sötétebbek voltak az átlagosnál, a lemenő nap utolsó sugarai még megvilágították őket, miközben Ophelia csizmája a járda macskakövén kopogott, úgy ballagott Genevieve-vel az úton. Az utcákat általában zsúfolásig megtöltötték a turisták és a helyiek, akik a negyedbe jöttek vagy éppen elmentek onnan, a távolban valahonnan halk dzsessz szólt. Most viszont kihalt volt az előttük elterülő utca, árnyékok lepték el, és olyan síri csend uralkodott, hogy szinte ordított Ophelia fülében: valami alattomos dolog készülődött.

– Haza kell mennünk – sürgette a húgát, és közben körülnézett. – Valami nincs rendben.

– Miről beszélsz? – forgatta Genevieve a szemét vidáman. – Nekem semmi sem tűnik rossznak. Még emberek sincsenek idekint ma este.

– Pontosan – dörmögte Ophelia. – Turistaszezon van… miért ilyen csendes az utca?

– Korábban is ilyen volt – felelte Genevieve. – Talán az emberek úgy döntöttek, nem kockáztatják meg, hogy kijöjjenek és elkapja őket az eső. Azok a felhők nagyon gyorsan gyülekeznek.

Ophelia hátrahajtotta a fejét, hogy felnézzen a gomolygó, szürke felhőkre. Talán a húgának igaza volt, és senki sem akart bőrig ázni. Ez viszont nem magyarázta meg a zsigereiben gyülekező, baljós érzést. Vagy azt, miért tűntek még göcsörtösebbnek az utcát szegélyező tölgyfák ágai, és miért volt még fojtogatóbb a levegőben lévő pára.

Felgyorsult a pulzusa, amikor valami elszaladt az árnyékban a bonyolult mintázatú, fekete kovácsoltvas kerítés mögött jobbra. Közelebb húzódott a húgához, és mindketten lelassították a lépteiket, mert odaértek a kereszteződésben egy kávézóhoz. A szellő lágyan fújta vastag, szürke szoknyájukat, a levegőt megtöltötte a frissen sült péksütemények és a porcukor ismerős illata.

– Ó! – markolta meg Genevieve Ophelia alkarját, majd a kávézó felé húzta. – Adj egy percet, Ophie! Ott van egy barátom.

Mielőtt Ophelia tiltakozhatott volna, Genevieve beszaladt a kávézó ajtaján, és lelkesen üdvözölt egy lányt, akit Ophelia még soha nem látott azelőtt. Közelebb lépett az éppen becsapódó üveg bejárati ajtóhoz, hogy benézzen. Látta izgatott testvérét, ahogy átölel egy idegent, és gombóc nőtt a torkába, mennyire bensőségesnek tűnt a viszonyuk. Számára a húgán kívül nem létezett olyan ember, akit így üdvözölt volna.

Genevieve viszont ott volt, izgatottan beszélt ezzel a lenszőke hajú lánnyal, és olyan elevenen csillogott égszínkék szeme, ahogyan Ophelia mellett már nagyon régen nem.

Amíg te ott gubbasztottál a házban, és az anyádnak segítettél megidézni a holtakat, a húgod barátokat szerzett, szólalt meg benne az Árnyékhang. Nem gyűlölöd emiatt? Nem szeretnél fájdalmat okozni neki? A vérét ontani? Ezek az emberek tökéletesnek, viccesnek és szépnek tartják őt, míg te…

– Elég! – súgta Ophelia hangosan, aztán felemelte a kezét, hogy kopogjon az üvegen.

Egy. Kettő. Három. A hang eltűnt.

– …hallottad? Farrow Henry azt mondja, ő is benevez. Ha igaz az, amit beszélnek, két éjszakát sem fog kibírni azon a helyen – szólalt meg egy mély hang Ophelia háta mögött.

Hátrafordult és két férfit pillantott meg, körülbelül olyan idősek lehettek, mint ő, a kereszteződésből sétáltak felé.

– Richard Henry unokaöccse? – nevetett a másik. – Ő ezüstkanállal a szájában született, de húsz ezüstben fogadok, hogy az első éjszaka feladja, mert nem találja elég fényűzőnek a szobáját.

– Szerencséje lesz, ha nem kap szívrohamot az első két órában – helyeselt az első férfi.

Az első fickó, a magasabb, rá sem nézett Opheliára, miközben átkeltek az úton, és bementek mellette a kávézóba.
A másik csak egy pillantást vetett kísérteties szemére, és megborzongott. Ophelia tekintete követte őket, látta, hogy odasétálnak egyenesen Genevieve-hez. Nagyot nyelt, amikor a húga hátravetette a fejét, úgy nevetett valamin, amit neki mondtak, és szeretetteljesen átölelte a magasabbat.

Genevieve-nek volt egy egészen más élete a Grimm-birtokon kívül. Embereket ismert meg, akikkel összebarátkozott, közös emlékeket szerzett, Ophelia pedig még csak a nevüket sem tudta.

Mielőtt túl mélyre süllyedt volna az önsajnálatba, észrevett valami fényt a háta mögül érkezve megcsillanni az üvegen. Hátralépett az ajtótól, megpördült, és alig kapott levegőt, amikor meglátta.

Néhány méterrel messzebb ott állt egy kísértet. Az első, akit valaha látott. Az alakját elmosódott, jeges kék fény vette körül. Grimmkék. Természetesen.

A szellem oldalra biccentette a fejét, úgy nézett rá.

Ophelia nagyot nyelt.

– Én nem ő vagyok.

A kísértet közelebb lebegett.

– Menj el! – suhintott felé a kezével. – Én nem ő vagyok.
Ő meghalt. Én soha nem leszek ő. Hagyj békén!

Mert New Orleansban mindenki ismerte Tessie Grimmet, a híres nekromantát. Még a holtak is. Különösen a holtak.

A kísértet kinyitotta a száját, mintha ellenkezni akarna Opheliával, mielőtt azonban egy szót is szólhatott volna, valaki átsétált áttetsző testén, erre szertefoszlott, mint füst a szélben.

– Esküszöm, hogy ide jött – mondta a társának a férfi, aki tudtán kívül átsétált a kísérteten. Azután lehajtott fejjel mindketten továbbmentek. – Ott van kint a régi székesegyház mellett, ahol a temető volt. Emma azt mondta, tegnap látta.

Ophelia érzékei kiélesedtek a férfi szavai hallatán. Igaza volt, hogy az emberek halkan suttogtak valamiről… valami gonosz dologról… ebben a különös csendben.

Visszafordult a kávézó felé, benyitott, mire az ajtó fölött megszólalt egy kellemes csengő. Genevieve és a barátai még csak fel sem pillantottak a hangra. Izgatottan beszélgettek valamiről suttogva.

Ophelia megköszörülte a torkát.

– Genevieve?

A lány abbahagyta a suttogást, a tekintete a nővérére siklott, és egy pillanatra meglepődés tükröződött benne. Mintha már el is felejtette volna, hogy ő is ott van.

– Ó! Ophie!

– Mindjárt besötétedik – mondta neki Ophelia. Nem volt szükség több magyarázatra, Genevieve pontosan tudta, miért mondja a nővére olyan sürgetően ezt az egyszerű tényt.

Visszafordult a barátaihoz, és felsóhajtott.

– Sajnálom, mennem kell, de mindenképpen szólok, mikor alkalmas, hogy együtt vacsorázzunk. Nagyon sok megbeszélnivalónk lesz. – A többiek egyetértően bólogattak, kíváncsian néztek Opheliára, de egyikük sem vette a fáradságot, hogy köszöntse vagy bemutatkozzon neki. Nem is baj, Opheliának sem volt kedve most bájcsevegni.

Miután kiléptek az utcára, és az ajtó hangosan becsukódott mögöttük, Ophelia azt kérdezte:

– Kik voltak ezek?

– Csak az ismerőseim – felelte Genevieve egy laza legyintéssel.

– Hol ismerted meg őket? – erősködött.

A lány tekintete vidáman a nővérére siklott.

– Nem olyan helyen, ahol valami alattomos dolog történik, ha erre célzol.

– Természetesen nem – rázta meg a fejét Ophelia, majd belekarolt a húgába, hogy maga után húzza, és gyorsabban menjenek az utcán. Ekkor a válla fölött megjelent egy másik, ragyogó kék körvonalú lény. – Csak még sosem beszéltél róluk.

– Jól vagy? – húzta össze a szemét Genevieve.

Újabb kék villanás tűnt fel jobbra. Ophelia elsápadt, a tekintete összekapcsolódott az új kísértetével.

– Ophie? Úgy nézel ki, mint aki szellemet… ó! – Genevieve szeme tágra nyílt. – Erről van szó, ugye? Most már látod őket.

– Tereld el a figyelmem! – sürgette őt Ophelia. – Miről beszélgettetek az ismerőseiddel?

Átugrottak egy kátyút a járdán, aztán továbbmentek a Garden Distrticttől távolodva.

– Mi, ööö… – habozott Genevieve. – Farrow Henryről! Igen. Róla. Csak pletykálkodtunk New Orleans leghírhedtebb agglegényéről.

– Ismered őt? – vonta fel Ophelia a szemöldökét. – Az a két férfi is róla beszélt, akik bementek a kávézóba.

– Nem. Igen. Nem. – Genevieve zavartan rázta a fejét. – Elhívott egy bálba tavaly. Az apja az egyik fesztiválszervezői csoport vezetője. A Mystické.

– Nem tudtam, hogy elmentél azt egyik olyan bálba – jegyezte meg Ophelia.

– Mert nem mentem el – fújt egyet a húga. – Akartam, már megvolt a ruhám is meg minden, de az a seggfej felültetett, és valaki mást vitt el. Én persze ennek ellenére megjelentem ott, nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy kényelmetlen helyzetbe hozzam.

Ophelia felvonta a szemöldökét a húga merészségén, és nevetés tört fel a torkából.

Genevieve néha csúnyábban beszélt, mint egy kocsis. Opheliának felforrt a vére, ha arra gondolt, hogy bárki megbántotta a testvérét. Nem beszélve arról, milyen képtelenség volt, hogy bárki jobbat találjon a húgánál. Genevieve azt mondta volna, hogy a nővére elfogult, csakhogy a birtokra érkezett, számtalan szerelmeslevél több udvarlótól épp az ellenkezőjét bizonyította.

– Nos, ha elszalasztotta ezt a lehetőséget veled, akkor nyilvánvalóan nincs ki mind a négy kereke – állapította meg Ophelia.

Genevieve felhorkant.

– Nem baj. Bosszúból keféltem a legjobb barátjával a karneváli kocsi hátuljában.

A nap egyre lejjebb ereszkedett a látóhatár fölött, ezért mindketten ösztönösen gyorsítottak a tempón, úgy lépkedtek a belváros színes házai között. Az anyjuk két aranyszabályt tanított meg nekik arra az esetre, ha sötétedés után még New Orleans utcáin lennének: az első, hogy ha a sötét rád néz, te soha ne nézz vissza rá. Ez volt az egyik biztos módja annak, hogy az embert elkapja egy ördög.

Az ördögök legalább olyan régóta voltak jelen New Orleansban, mint a boszorkányok és a vámpírok – talán még náluk is régebben –, és bár Ophelia még sosem találkozott egyetlen ördöggel sem, tudta, bármennyi tudást is szerzett az anyjától ezekről az álnok lényekről, még nem készült fel rá, hogy személyesen is szembe kerüljön velük. Egyelőre még nem.

A másik aranyszabály pedig az volt, ha az ember esetleg megszegné az elsőt, soha, de soha ne kössön alkut az ördöggel. Legalábbis akkor ne, ha nem akarja elveszíteni a lelkét. Ezzel láthatóan nem volt tisztában az a sok, túlzottan kíváncsi turista, akik tömegesen jöttek az olyan mágia által átjárt helyekre, mint New Orleans, és olyasmit kerestek, amiről semmit sem tudtak.

Azok, akiket lenyűgöztek a sötétben bujkáló lények, szinte soha nem örültek a találkozásnak, amikor végül szembe kerültek eggyel.

Ophelia körülnézett, és látta, hogy néhány más járókelő is van még rajtuk kívül az utcán. Bolttulajdonosok, akik befejezték a munkát, bátor utcazenészek, akik épp most kezdték el a napjukat. Nem nyugtatták meg Ophelia idegeit, így viszont legalább nem voltak teljesen egyedül.

Ezt az érzést tovább fokozta, amikor egy kocsi zörgött el mellettük. A lovak patái kopogtak a köveken, összeolvadtak a távolból egyre hangosabban hallatszó, fülledt dzsessz-zenével. Egy pár ballagott feléjük a járdán, és a fejüket rázták, amikor az egymásba karoló testvérpárt nézték. Ophelia nem tudta, hogy ellenük van-e valami kifogásuk, vagy már annyira elterjedt az anyjuk halálának híre, hogy ismeretlen helyiek is részvétüket fogják nyilvánítani nekik. Mindettől függetlenül vérfagyasztó pillantást vetett rájuk, mire a pár elfintorodott, és sietve távozott.

– Úgy tűnik, örökölted anya képességét, és most már te is fel tudod kavarni a városlakókat. – Genevieve összeráncolta az orrát. – Nem fogok hazudni, Ophie… újabban már kicsit nehéz rád nézni.

Ophelia nem lepődött meg, hogy Genevieve zavarba ejtőnek találta a szeme új színét. Korábban az anyjuknak sem tudott igazán a szemébe nézni, és többször is egyértelműen kijelentette, hogy ha bármi tragédia történne Opheliával, és örökös nélkül távozna az életből, Genevieve nem folytatná tovább a családi örökséget.

Sosem szerette, hogy az embereket ilyen könnyen megzavarja a furcsa kis családja, ezért amikor elért egy bizonyos kort, már nem is volt hajlandó elkísérni az anyját sehová a városban, nehogy összefussanak valamelyik barátjával. Opheliát az ilyesmi sosem zavarta.

Talán azért, mert ő mindig is tudta, hogy egy nap majd ez lesz a sorsa. Vagy talán Genevieve szégyellte magát, mert a barátai ezt mondták neki. Opheliának igazából sosem voltak igazi barátai, akiknek adott volna a véleményére. Az a néhány alkalom, amikor udvarlója akadt, mindig szenvedélyes viszonyba fordult, és olyan gyorsan kihunyt, ahogyan elkezdődött. Egyikőjük sem ért el arra a szintre, hogy bemutassa a családjának.

Ophelia akaratlanul is arra gondolt, talán még nem áll készen rá, hogy az anyja iránymutatása nélkül beilleszkedjen a hétköznapi társaságba. A halált már jól ismerte. Az élőkkel viszont különösen nehéz dolga volt.

Mellette Genevieve hirtelen megborzongott, hátranézett a válla fölött, a szemében furcsa kifejezés jelent meg.

– Mi az? – kérdezte Ophelia.

Genevieve habozott.

– Csak az egyik barátom mondott valamit korábban… – Megrázta a fejét. – Nem számít. Csak menjünk haza! Fázom.

– Fogjunk egy kocsit! – javasolta Ophelia, amikor a nap ismét lejjebb ereszkedett. – Tudom, hogy nem kellene ilyesmire pazarolnunk a pénzt, de egy perccel sem akarok többet az utcán tölteni, mint amennyit muszáj.

4

Nekromanta üzlet

Fantazma előtt egy nappal

Szűnni nem akaró dörömbölés hallatszott a bejárati ajtón.

Kopp, kopp, kopp.

Ophelia kinyitotta a szemét a hang hallatán. Nagy nehezen kimászott az ágyból, támolygott a szobában, próbált magára venni valamit, mielőtt lement az alsó szintre, hogy megnézze, mi ez a lárma.

Genevieve kidugta a fejét a szobájából, a tekintetében látszott, hogy haragszik a túl korai ébresztő miatt. Eléggé fel volt dagadva a szeme ahhoz, hogy Ophelia tudja, egyikük sem aludt túl sokat az éjszaka. Miután sietve hazatértek a kocsival, Ophelia a boszorkányok órájáig ébren feküdt az ágyban – éjfél és hajnali négy óra között, amikor a halandók világa és a túlvilág között legjobban elvékonyodott a határvonal. Folyton a jövőre gondolt, a képességére és a furcsán lüktető medálra a nyakában…

Most megdörzsölte a szemét, kinyitotta a bejárati ajtót, és sűrűn pislogott a beáramló, kora reggeli napfényben. Amikor végre kitisztult a látása, két férfit pillantott meg a verandán, ám egyiküket sem ismerte. A látogatókon látszott, hogy bárhol szívesebben lennének ilyen korai órán, mint a Grimm-birtokon.

Ezzel nem voltak egyedül.

– Ophelia Grimm? – kérdezte az egyik férfi.

Ő idősebb volt, zömök termetű, dús, őszes bajusszal, amely kissé ferdén állt. A kollégája valamivel fiatalabbnak tűnt, vékonyabb volt, a haja és a szakálla élénkvörös, feltűnően nagy kontrasztot alkotott szürke, háromrészes öltönyével. Mindketten a veranda mennyezetéről lelógó, rakoncátlan piros rózsákat nézték, amelyek inkább tűntek tőröknek, mint virágoknak. Ophelia feltételezte, azt furcsállják, hogy ilyen furcsa módon és furcsa helyen nőnek ezek a virágok, ám az anyjuk így próbálta távol tartani a háztól a kéretlen szellemeket, és így idézte meg őket odabent. A Grimm-birtok külső szélén számtalan rózsabokor állt, felkúsztak a ház homlokzatára, ezenkívül az utca felőli kerítést és a kaput is benőtték.

A vörös rózsák a holt lelkek útját állják, mondogatta mindig az anyjuk.

– Segíthetek? – kérdezte Ophelia nem barátságtalanul, azonban a hangjából érződött, hogy a látogatásuk nem alkalmas a számukra. Genevieve megállt mögötte, és a nővére válla fölött nézett a két férfira.

– Ki az az istentelen seggfej, aki ilyen korán kopogtat mások ajtaján? Az anyánk már nincs itt, hogy megbízatásokat vállaljon. Ha meghalt valamelyik rokonuk, maguknak is ugyanúgy kell szenvedniük, mint nekünk, többieknek! – morgott Genevieve, mire Ophelia összeszorította a száját, hogy ne nevessen fel. A két férfi azonban nem mosolygott.

– Elnézést a korai zavarásért. Az én nevem Mr. Mouton, ő pedig itt Mr. Lafitte– szólalt meg a bajuszos férfi. – A New Orleans City Banktól jöttünk. Bemehetünk?

– Minek? – csattant fel Genevieve.

– Van valami ügyünk az önök, ööö, édesanyjával. Értesültünk róla, hogy nemrégiben… elhunyt. Részvétünk!

Genevieve összehúzta a szemét.

– Ügyük?

– Úgy érti, nekromanta üzlet? – pontosította Ophelia.

– Nem. – Mr. Mouton megrázta a fejét. – A Grimm-birtok anyagi helyzetével kapcsolatos.

– Miről beszél? – vonta fel Ophelia a szemöldökét. – A birtok majdnem egy évszázada a családom birtokában van.

– Sajnálatos módon az édesanyja kölcsönt vett fel rá, és…

– Ophie, ha vissza akarsz feküdni aludni, én majd elintézem ezt – ajánlkozott Genevieve, majd előrelépett a nővére mögül. – Semmi szükség arra, hogy mindkettőnknek megfájduljon a feje ma reggel.

Genevieve szavai kellően lazák voltak, a testtartásából azonban olyan feszültség sugárzott, amitől Ophelia összevonta a szemét.

Mielőtt azonban visszautasíthatta volna az ajánlatot, a vörös hajú férfi megszólalt:

– Ebben a házban nem járnak szellemek, ugye?

– Ó, az ég szerelmére, Mr. Lafitte! – szidta össze Mr. Mouton, majd ismét a lányok felé fordult. – Elnézésüket kérem, nem idevalósi. Nem tudja, hogy a mi kis közösségünkben élnek… bizonyos fajta… lények.

– Azt hittem, csak viccelnek a nekromanta üzlettel – vágott vissza Mr. Lafitte felháborodva.

– Ahogy már mondtam – mordult fel Mr. Mouton –, az édesanyjuknak tartozása van. Néhány dokumentumot alá kellene írniuk, és meg kell beszélnünk pár dolgot. Hajlandóak lennének bejönni velünk a városba?

– Majd én bemegyek – ajánlkozott ismét Genevieve.

– Van önnél valamilyen igazolvány, Mr. Mouton? – szólt közbe Ophelia, mielőtt Genevieve átléphetett volna a küszöbön. – Honnan tudjuk, hogy nem elrabolni akarnak minket?

A férfi gúnyosan felmordult, aztán benyúlt a kabátja zsebébe, és elővett egy névjegykártyát. A New Orleans City Bank hivatalos pecsétje állt rajta dombornyomással, alatta pedig ott volt a neve.

– Látod, Ophie? Minden rendben van – jegyezte meg Genevieve. – Menj, feküdj vissza! Majd én…

– Sajnálom – vágott közbe Mr. Mouton. – Mivel mindketten egyenlő arányban tulajdonosai ennek a birtoknak, mind a kettőjüknek velünk kell jönnie.

Genevieve állkapcsa megfeszült, de bólintott.

– Akkor adjanak egy percet, hogy bezárjuk a házat!

– Mintha bárki is be akarna törni ide – dörmögte Mr. Lafitte ugyanakkor, amikor Mr. Mouton azt felelte: – A kapunál áll az autónk, ott megvárjuk magukat.

Ophelia visszament a házba, magához vette a kulcsot az előszobai kisasztalról. Görcsbe rándult a gyomra a férfi szavaitól és a húga furcsa viselkedésétől. Biztosan nem volt semmi baj a Grimm-birtok pénzügyeivel. Az örökségükből akár három birtokot is vehettek volna.

Nagy levegőt vett, háromszor megkopogtatta a kulcsot a kezében, aztán fekete, hajszálcsíkos szoknyájának zsebébe süllyesztette. A kisasztalról felvette a fekete bársonyszalagot is, amit korábban odatett, selymes haja alá csúsztatta, majd megkötötte a feje tetején. Ezután az ott lévő érméket szintén az egyik zsebébe tette… csak a biztonság kedvéért.

Miután kulcsra zárták az ajtót, elindultak a hosszú kocsibejárón a kapu felé, ahol az automobilnak már járt a motorja.
A hangos jármű büdös füstöt eregetett magából, ezért Ophelia elfintorodott, miközben kivette a kesztyűjét a zsebéből és felhúzta a kezére. Mr. Lafitte kiszállt az utasülésről, szkeptikus arckifejezéssel nézte, ahogy a két nő közeledik felé, majd meghúzott egy fémkart az ülés mellett, mire az ülés előrehajlott, hogy beszállhassanak hátulra. Mielőtt azonban bepréselték volna magukat a hátsó ülésre, egy kocsi tűnt fel az utcán.
A lovak patája hangosan kopogott, ezért mindannyian odafordultak, és azt nézték.

– Mi jön még? – dörmögte maga elé Ophelia.

Egy középkorú, fakóbarna hajú nő hajolt ki a kocsi ablakán.

– Üdvözlöm… nyolc órakor találkozóm van Tessie Grimm-mel. Ez az ő háza, ugye?

Genevieve egyenesen a nő szemébe nézett.

– Meghalt.

Ophelia rosszalló hangot hallatott, amikor a húga elfogadta Mr. Lafitte kelletlen segítségét, hogy beszálljon a motorizált járműbe.

Ophelia a nőre nézett.

– Elnézését kérem, de minden találkozót le kell mondanunk, csak még nem jutottunk oda, hogy mindenkit felhívjunk.

A nő döbbenten bámult, a kezét szánakozva a mellkasa elé kapta.

– Annyira sajnálom, épp a minap beszéltem vele…

– Mi is – kiáltotta neki Genevieve az autóból.

– Ne haragudjon a húgom miatt! – Ophelia összecsípte az orrát, aztán útjára küldte a nőt, majd megfordult, hogy bepréselje magát az ülésre Genevieve mellé. Amikor mindketten elhelyezkedtek, Mr. Lafitte visszahajtotta az első ülést, beszállt, és becsukta az ajtót.

– Muszáj ilyen nyersnek lenned az emberekkel? – suttogta Ophelia.

Genevieve a szemét forgatta, és hátradőlt a párnázott támlának.

– Ugye milyen kényelmes ez az automobil? – kérdezte Mr. Mouton választ sem várva, és közben sebességet váltott a közte és Mr. Lafitte közötti sebességváltó rúddal. – Ez a legújabb modell.

Egyik lány sem válaszolt, csak összekulcsolták a kezüket az ölükben, mindketten kinéztek a saját ablakukon, és figyelték, ahogy eltűnik mögöttük a Grimm-birtok a távolban.

A következő tíz percben a férfiak továbbra is az autókról beszéltek. Valószínűleg ez volt a legunalmasabb beszélgetés, amit Ophelia valaha hallott, aztán hirtelen mindketten elnémultak.

– Ezek szerint igaz – jegyezte meg Mr. Mouton halkan. Ophelia szintén arra nézett, amit a két férfi megbabonázva bámult a vezetőoldali ablakon keresztül.

– Én megmondtam – felelte Mr. Lafitte, és megborzongott. – Úgy hallottam, egyszerűen csak… itt termett.

Ophelia átcsúszott a kocsi másik oldalára, Genevieve meleg testéhez préselődött oldalról, hogy ő is kilásson. A nyakában lévő medál azonnal lüktetni kezdett, ő viszont csak az emberek tömegét látta az autó kis ablakán keresztül. Genevieve hátrapillantott rá, és megvonta a vállát.

– Mindig is őrültnek tartottam az embereket, akik elhitték a pletykákat – borzongott meg Mr. Mouton. – Azok a bolondok pedig, akik belépnek azon a kapun, mindent megérdemelnek, amit csak kapnak.

Ophelia az ablakhoz támasztotta a fejét, az üveg ragadt
a hajnali párától, és hagyta, hogy a hangok beleolvadjanak a háttérbe. Annyira fáradt volt. És ami még rosszabb, aggódott. El sem tudta képzelni, mi baj lehet az anyja pénzügyeivel, ami miatt a bank két emberét küldte ki a házukhoz. Az anyjuk mindig is azt sugallta nekik, hogy a birtokot már régen kifizették, az egyetlen vele járó költség csupán az udvar karbantartása és a napi kiadások voltak. Ami természetesen nem azt jelentette, hogy ne lettek volna időnként szűkében a pénznek. Még mindig nagy szükségük volt az anyjuk üzletére és New Orleans lakóinak rendszeres fizetésére, akik megjelentek itt az ajtajuk előtt.

Egy pillanatra az jutott eszébe, talán van valami örökösödési adó, amit be kell fizetniük. Vagy esetleg pénzzé kell tenniük az értékeiket, hogy a saját nevükre írassák a birtokot. Leszámítva néhány fülbevalót és egypár antik dolgot, amit az anyjuk gyűjtött, Ophelia nem tudta, mi mást adhatna el a Grimm-birtokról ahhoz, hogy pénzt szerezzen. A legértékesebb dolog, amije csak volt, az a nyakában lógott.

A medál lüktetni kezdett, mintha tudta volna, milyen gondolatok fordulnak meg a fejében. Az arany csecsebecse generációk óta a családja tulajdonában volt, erős mágiával bírt, amely összekapcsolódott a viselőjével. Az anyja mindig is azt mondta, hogy átsegítette őt a legnehezebb időszakokon, és egy nap majd ugyanezt teszi Opheliával is.

Ophelia lenézett a nyakláncra, végighúzta a hüvelykujját a külső borítás dombornyomott felületén, és az elejébe gravírozott G-betűn. Megfordította, és elolvasta a hátuljába vésett, ismerős szavakat:

Kövesd a szíved!

Majdnem felhorkant. Ezt a közhelyes dolgot sokkal könnyebb volt mondani, mint megtenni. Az egyik körmét a két fél közé csúsztatta a medál kapcsánál, és megpróbálta szétnyitni. Az viszont meg sem mozdult.

Szóval az anyjuk nem hazudott, valahányszor Ophelia megkérdezte tőle, hogy mi van benne.

– Ideges vagy – dörmögte mellette Genevieve, és szórakozottan piszkálta tökéletesen manikűrözött körmét.

Ophelia a húgára pillantott.

– Igen. Te nem?

Genevieve visszaejtette a kezét az ölébe, megfordult, és kinézett az ablakon, elrejtette a nővére elől az arcát.

– Minden rendben lesz.

Ophelia összehúzta a szemét.

– Talán tudsz valamit?

Mielőtt azonban Genevieve válaszolhatott volna, az autó jobbra fordult, Ophelia pedig Genevieve-hez borult oldalról.

– Megérkeztünk – jelentette ki Mr. Mouton. – Ez itt a New Orleans City Bank.

5

A helyzet

– Én ezt… nem értem.

Mr. Mouton ismét felsóhajtott, bár nem lehetett tudni, hogy a türelmetlenség miatt-e, hogy harmadjára is el kell magyaráznia Opheliának a helyzetet, vagy pedig azért, mert már kezdte úgy gondolni, hogy a nő szellemileg képtelen felfogni, mi történik.

A nyaksálát babrálta, miközben előrehajolt, és a szabad kezével rámutatott az Ophelia előtt heverő dokumentum vastagbetűs szavaira.

– Az édesanyja az év első részében abbahagyta a birtokra felvett kölcsön visszafizetését. Tisztában vagyunk vele, milyen fontos tagja volt a közösségünknek, és milyen sokat segített New Orleans gyászoló családjainak, ezért megpróbáltuk a lehető legtovább elodázni ezt a kellemetlen részt, ám két hónappal ezelőtt a bank elkezdte a végrehajtási folyamatot. Mától számítva harminc nap múlva a birtok a bank tulajdona lesz. Szeretném, ha mindketten aláírnák ezt az iratot, amelyben tanúsítják, hogy tájékoztattuk önöket a helyzetről.

– De miért vett fel egyáltalán kölcsönt? A Grimm-birtok generációk óta a családunk tulajdonában van. A húgom és én egész életünkben ott éltünk, de egyszer sem kaptunk figyelmeztető levelet vagy…

– Itt az áll – kopogott kétszer a dokumentum megfelelő helyén a férfi –, hogy készpénzes kölcsönt vett fel a birtok terhére, személyes célra. Közel harmincötezer dollárt… kamatokkal együtt. Ez idáig csupán ötezer dollárt fizetett vissza. Tessék! Itt vannak a csekkek másolatai.

Ophelia kinyújtotta a kezét, és szinte önkéntelenül végigsimított az ujjával a vonalon, amire a férfi az előbb mutatott, majd visszaejtette a kezét az ölébe, előrehajolt, és az előtte lévő másolatokat tanulmányozta. Mr. Mouton furcsán nézett rá, ő azonban nem foglalkozott vele, a gondolatai kavarogtak a kis papírcetliket nézve.

Az ezerdolláros csekkek közül hármat az édesanyja gyönyörű kézírásával töltöttek ki. A másik kettőt azonban… Ophelia összehúzta a szemét. Tessie Grimm aláírásában csupán a két s betű bizonytalan kötése árulkodott arról, hogy az iratot valaki meghamisította. Genevieve-re pillantott, aki furcsán csendesen fogadta ezt a hírt, és nem nézett vissza rá.

– Milyen lépéseket tehetünk, hogy ezt megakadályozzuk? – kérdezte Ophelia. – Ha már elkezdődött a végrehajtás, nem vásárolhatjuk vissza a banktól?

Mr. Mouton elővett egy zsebórát, hogy megnézze az időt, miközben válaszolt:

– Ha a következő hónap során valamelyikük nem teremti elő a pénzt, attól tartok, nem tehetnek semmit. A bontás dátumát már kitűzték. A városnak jó ideje szüksége van erre a birtokra… valamint a szomszédjára is. Modern házakat akarnak építeni oda, talán még egypár szállodát is a turistáknak. Én azt tanácsolom, most adják át a jogokat a banknak, így lesz idejük más helyet keresni, ahol lakhatnak.

– Nos, nincs szükségünk a tanácsaira – közölte Ophelia, aztán hátratolta a székét, és felállt. A férfi elfintorodott a hangos csikorgás hallatán. – Nem fogunk átadni semmiféle jogot. Nem adjuk át önöknek az otthonunkat.

Mr. Mouton szánakozva megrázta a fejét.

– A házat le fogják bontani, akár tetszik önöknek, akár nem, Miss Grimm. A papírok aláírása csupán jogi formalitás.

Ophelia ekkor felmarkolta az iratokat az asztalról, és kivonult az épületből. Genevieve némán követte. Mr. Lafitte, aki nem tudott csatlakozni hozzájuk, mert egy dühös ügyfél lefoglalta, a szemét forgatta, amikor a két nő elment az íróasztala mellett. Opheliának minden önuralmára szüksége volt, hogy ne mutasson be neki durván. Genevieve engedett a késztetésnek.

Miután Ophelia kilépett az épületből, végigsietett az utcán, a mellkasa úgy elszorult, hogy alig kapott levegőt. Egyre távolabb ment, minél hamarabb minél nagyobb távolságot akart tudni maga, a férfiak és a bank között.

– Ophie! – kiáltott utána Genevieve. – Lassíts már!

Ophelia befordult balra egy sikátorba, faládák hatalmas rakása mögé húzódott, aztán nekidőlt a piszkos téglafalnak, és lecsúszott a földre. A homlokát a térdére támasztotta, a légzésére koncentrált, és közben úgy szorongatta a markában az összegyűrt papírokat, mintha az élete múlt volna rajta.

Már most cserben hagyod a családodat, pedig még el sem kezdted továbbvinni az örökséget, mondta neki az Árnyékhang. Kopogj a falon háromszor, és akkor minden rendben lesz.

Ophelia engedelmeskedett. Egy. Kettő. Három.

– Ophie – érte utol végül Genevieve lihegve, és elfintorodott a piszkos mellékutca látványától, ahová befordultak. – Ophelia, beszéljük meg! Reálisan kell néznünk ezt a helyzetet.

– Nincs mit megbeszélni – felelte a nővére, a hangjából csak úgy sugárzott a keserűség. – Nem fogjuk átadni az otthonunkat azoknak a szélhámosoknak. Láttad a csekkeket? Kettőn hamis volt az aláírás, szóval ki tudja, mi másban hazudtak még? Nem engedhetem, hogy ez megtörténjen.

Genevieve az ajkába harapott a hamis csekkek hallatán.

– De ha adósságunk van… nem lenne jobb megszabadulni tőle, mielőtt mást is elveszítünk, nem csak a házunkat? Ez lehetne végre az esélyünk, hogy elmenjünk…, hogy utazzunk! Tudom, hogy te úgy érzed, itt kell maradnod és egy örökkévalóságon keresztül gondját viselned a Grimm-birtoknak, de… talán ez egy jel.

A szíve mélyén Ophelia tudta, hogy a húgának igaza van. Egy átlagember biztosan örült volna a Grimm-birtok lebontásának. Egy része egyetértett Genevieve-vel abban, hogy végre eljött a lehetőség, amire várt, hogy szabad legyen. Elvégre ezt nem ő okozta. Vagyis nem őt okolnák a családi örökség kudarca miatt. Egy másik része azonban tudta, hogy ha nem harcol a ház megtartásáért, azzal a könnyebbik utat választja.

Megrázta a fejét, és azt suttogta:

– Nem lehetek kudarc. Nem leszek.

A Grimm-birtok volt az otthonuk, és álmok ide vagy oda, nem tudta elképzelni, hogy elhagyja azt a helyet, ahol felnőtt. Az utolsó helyet, ahol még érezhette az anyját és a nagyanyját. Az egyetlen helyet, ami ismerte őt. Testét, lelkét. Csontját, bőrét. Most is a birtok pora ült a szoknyája redői között, ott volt a körme alatt, a vadrózsák illata járta át a haját. Élete huszonhárom évében a nyikorgó padlódeszkákon szaladgált, bújócskázott a házban, elaludt a szalonban, miután titokban ivott néhány korty abszintot a szekrényből.

– Nem fogom olyan könnyen feladni, Genevieve – mondta hangosabban, és felállt a földről.

– Miért gondolod, hogy ezzel feladnád? – kérdezte Genevieve. – Miért nem látod be, hogy visszafogod magad, mert próbálsz megfelelni anyánk elvárásainak? Ismerlek téged, Ophie. Te nagyobb dolgokat szeretnél csinálni, mint csupán a Grimm-birtokon maradni a hátralevő életedben…

– Nem számít, hogy én mit akarok – rázta meg a fejét Ophelia.

– De Ophie…

– A rohadt életbe, Genevieve, hagyd már abba! – csattant fel, és még maga is meglepődött, milyen erélyes hangot ütött meg. A húgával ellentétben ő nem gyakran káromkodott, Genevieve optimizmusa azonban már az idegeire ment. – Alig tudom megakadályozni, hogy összeomoljak, te pedig folyton ezt a képtelenséget hajtogatod, hogy menjünk el és utazzunk. Ez nem segít. Már nem vagyunk gyerekek… anya már nincs itt, hogy babusgasson, valahányszor hibázol, mert túlságosan impulzív voltál, vagy nem gondoltad át rendesen a döntéseid következményeit. Aztán majd nekem kell feltakarítanom utánad a mocskot.

– Soha nem kértelek arra, hogy utánam takaríts. Képes vagyok gondoskodni magamról. És neked is segíthetnék, hogy megoldd ezt a problémát. Miért nem hagyod, hogy segítsek? – könyörgött Genevieve.

– Hogyan akarsz segíteni? – kérdezte Ophelia kihívóan. – Úgy, hogy csekket hamisítasz?

Genevieve elfintorodott.

– Én…

– Rájöttem. Jobban ismerem anyánk kézírását, mint bárki más, Vivi – mondta Ophelia. – Egész életemben az ő jegyzeteit és varázsigéit olvastam, amíg te a barátaiddal csavarogtál. Szerinted nem vennék észre egy ilyen részletet?

– Azt tettem, amit akkor helyesnek gondoltam – felelte Genevieve, és dacosan felszegte az állát.

– De miért nem fordultál hozzám? – kérdezte Ophelia esdeklőn. – Miért nem kértél segítséget? És honnan szerezted egyáltalán a pénzt, amiről megírtad azokat a csekkeket?

Genevieve elfordította a tekintetét.

– Nem számít, honnan szereztem a pénzt, csak az számít, hogy megpróbáltam megoldani, oké? Haladékot szereztem, amire akkor nagy szükségünk volt, most viszont itt áll előttünk a lehetőség, hogy újrakezdjük. Miért akarjuk megelőzni a problémát, ami mindig úgyis tíz lépéssel előttünk lesz?

– Honnan szerezted a pénzt? – erősködött Ophelia.

Genevieve ökölbe szorította a kezét a teste mellett.

– Miért nem tudsz leszállni erről a témáról?

Ophelia megrázta a fejét.

– Ez meg is adja a választ. És ezzel pontosan azt bizonyítod, amit mondtam. A jó szándék nem számít, ha emiatt olyan bajba kerülsz, amiből nem tudsz kimászni. Aztán az én feladatom lesz, hogy helyrehozzam. Ahogy ezt a káoszt is, amiben most vagyunk.

Genevieve arcára megbántottság ült ki a nővére szavai hallatán. Sarkon fordult, és egy pillanat alatt kiszaladt a sikátorból.

– A pokolba! Genevieve, várj! – kiáltott utána Ophelia.

A lány azonban befordult a sarkon, és eltűnt. Ophelia felhúzta a szoknyáját, és a húga után szaladt, de mire kiért a nyirkos mellékutcából, Genevieve-nek már csak hűlt helyét találta.

6

Birtokháborítás

Ophelia majdnem fél órán át kereste Genevieve-et a város utcáin, mielőtt úgy döntött, hogy biztosan fogott egy kocsit és azzal ment haza. Mivel nem voltak olyan helyzetben, hogy túl sokat költhettek volna ilyen luxusdolgokra, neki gyalog kellett hazasétálnia.

– Holnap este nyitják meg a kapukat – szólalt meg hirtelen egy hang tőle jobbra. – Hallottam, hogy az utolsó versenyen volt az elmúlt két évtized legtöbb sérültje. Huszonheten haltak meg. Rossz ómen.

Ophelia elfordította a fejét, és látta, hogy két fiatal férfi áll tőle néhány méterre egy borbélyüzlet bejárata mellett, az újságosstand előtt. Mindkét férfi az újságot olvasta lehajtott fejjel.

– Csak huszonheten? Azt hittem, majdnem százan neveztek be