Robert Isaacs

ÁLLATNAK LENNI NEHÉZ

A mű eredeti címe

It’s Hard to be an Animal

Copyright © 2026 by Robert Isaacs

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

Hungarian translation of the sonnet © Szabó T. Anna

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A szonettet

SZABÓ T. ANNA

fordította

ISBN 978 615 104 150 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Anyának és apának

MEGJEGYZÉS AZ OLVASÓNAK

Habár Manhattan alatt léteznek elhagyatott metróalagutak, a Nyugati Negyedik utca alatt nincsenek ilyenek.

Kérem, ne keressék!

ELSŐ FEJEZET

A kávézó asztalkái eltorlaszolták az egyébként is keskeny járdát, így Henrynek olyan közel kellett haladnia a széléhez, hogy még az elsuhanó teherautók szele is megcsapta. A szembejövő forgalom felé néző oldalon telepedett le, és várta, hogy Molly is leüljön. Alig egy óra múlva majd egy kis vándorló énekesmadár, amely alig több, mint három dekát nyom, felforgatja az egész életét, de a sors ezen ügynöke most még tizenöt kilométerrel északabbra járt, épp egy yonkersi fűrésztelep fölött repült el, úgyhogy a randevú egyelőre átlagosan vette kezdetét.

– Ami a kávét illeti… – szólalt meg Henry, a szalvétával játszadozva – gyerekkoromban minden felnőtt ezt itta, mi, gyerekek meg nem értettük, miért. Még most sem értem igazán. Ihatok valami más forró italt, annak ellenére, hogy egy kávézást beszéltünk meg?

– Azt hiszem, tágabban is meghatározhatjuk a kategóriát. – Molly odébb tolta a székét, hogy a karján egy rakás tányért egyensúlyozó pincér át tudjon slisszolni, aztán figyelmeztetően felemelte a mutatóujját. – A kávé nem feltétlenül szükséges a randihoz, amennyiben csábítóan izgalmas, titokzatos múltad van, amelyben végrehajtottál valami közelebbről nem meghatározható hőstettet. Vagy ha szerepel benne hőlégballon! Van hőlégballonod?

– Nincs – vallotta be Henry. – Gond lenne a parkolással. Ha az ember Manhattanbe költözik, feladja a léghajótartást.

Amikor megérkezett a pincér, Molly meg sem várta, hogy megkérdezze, mit hozhat.

– Egy tejeskávét kérnék és egy kétszersültet. Henry pedig egy Darjeeling teát szeretne, de hozzon mellé egy csésze feketekávét is. – Henry tiltakozni akart, de a lány egy legyintéssel belefojtotta a szót. – Majd meglátjuk, hátha ma átléped a felnőttkor határát.

A pincér bólintott – talán hálás volt, mert végre egy vendég nem totojázik sokat a rendelésnél –, majd távozott.

Rövid időn belül túlestek a munkahelyek, a lakások, a gyerekkor és a hobbik témáján, valamint azon, hogy ki fogja nyerni a polgármester-választást, ami egyiküket sem foglalkoztatta különösebben. Henry próbálta emlékeztetni magát, hogy a kolléganője, Jackie fáradhatatlan kerítőpróbálkozásainak eredményeképp ez idáig még egyetlen kapcsolatra sem tett szert, és második randira is csak egyszer. De Molly húsz perccel később még mindig ott volt, épp az asztal fölött áthajolva belemártotta az ujját Henry kávéjának maradékába – ami két hősiesen bátor kortyolás után megmaradt belőle –, és rajzolgatott a papíralátétre. Úgy tűnt, nem siet sehová. Henry megcsodálta a szépiaszínű vízilovat, aztán a villája egyik ágával felskiccelt egy épp a vízbe bukó halászmadarat. A mellettük lévő asztalnál ülő pár megtapsolta mindkét műalkotást.

– Menjünk sétálni a Ramble-be? – javasolta Henry pár perccel később, miközben kelet felé indultak, a Central Park irányába. A ferdén beeső szeptemberi napsugarakban még a Nyugati Száznegyedik utcát szegélyező szemetesek is vidám benyomást keltettek.

– A Ramble arrafelé van, jó messze – mutatott Molly jobb kéz felé. – Ennyit tudsz földrajzból? Különben is, ott mindig nagy a tömeg. Én a Ravine-t szeretem.

Henry még sosem hallott a parknak erről a részéről, és ezt be is ismerte.

– Hú, az legvadregényesebb környék! Óriási fák vannak. Őszintén szólva, el se hiszem, hogy Manhattanben élsz. Akkor menjünk, és közben játsszuk a játékomat!

Molly játékának szabályai, amelyeket elmesélt, miközben átvágtak a sugárúton, és beléptek a parkba, eléggé egyszerűek voltak: az A játékos csukott szemmel lépked, míg a B játékos némán, árnyékként követi, és csak a legminimálisabb útbaigazításokkal látja el, hogy a sétáló ne térjen le az útról. Henry belement a mókába, azonnal el is indult, jó szapora léptekkel, amolyan belvárosi ingázó tempóban, de úgy tűnt, ez megszokott a játékban, mert a lány nem reagált különösebben. Úgyhogy Henry tovább masírozott vakon, a lejtőnek felfelé, megtett öt-hat-hét lépést, aztán még néhányat. A háta mögött haladó irányító továbbra sem szólt semmit.

Vajon lépésről lépésre követ, vagy jobban le van maradva?, tűnődött Henry. Nyilván nem fogja hagyni, hogy nekimenjek egy fának. Majdnem elvesztette az önbizalmát, és megingott, de aztán összeszedte magát: ez egy teszt. Meg kell felelned ennek az átkozott tesztnek!

– Kicsit balra – szólalt meg mormolva Molly, a füléhez egészen közel. Henry összerezzent, de az utasításnak megfelelően irányt változtatott. A levegő másnak érződött itt a parkban, a közlekedés zaja elhalkult, a fejük fölött susogtak a falevelek. Henry érezte az arcán a tiszta és illatos levegő simogatását, miközben tovább haladt előre, mint ahogy egy hajó hasítja a vizet.

– Élesen kanyarodj jobbra. – Molly hangja most előtte csendült fel. Henry jobbra fordult, de a lány felkiáltott: – Balra! Úgy értem, balra!

Henry szemhéja felpattant, és a kezével épp sikerült kivédenie egy hársfaágat, amely úgy harminc centire volt az orrától. Molly már akkor kacagott, mielőtt az ujjai az ágat érinthették volna, és odaszaladt hozzá.

– Jaj, nagyon sajnálom! Komolyan, Henry, ez az én hülye hibám volt. Így most soha többé nem fogod a játékaimat játszani…

Henry is nevetett, felajzotta a rövid, csukott szemű séta felszabadító izgalma.

– Jól vagyok. – A lány mentegetőzve a vállára tette a kezét, ami teljesen természetes gesztus volt, Henry mégis kis bizsergést érzett.

– Jól mondtad, ez tényleg jó kis játék. És a végén izgis is volt.

A lány ragyogóan elmosolyodott.

– Tényleg?

Megálltak a makadámúton, amelyet lehullott falevelek és az őszi napfény foltjai pettyeztek. Vaskos törzsű fák vették körül őket, jóval nagyobbak, mint a város utcáit szegélyező csenevész ágú rokonaik. Szinte kézzel tapintható volt, ahogy a fák versengenek a helyért és a napfényért – úgy hatott, mintha egy igazi erdőben lennének. Henry úgy érezte, mintha harminc kilométert gyalogolt volna egy túrán észak felé, miközben csukott szemmel sétált, és nem csak harminc métert. És csak az övék volt a park. Ez tényleg én lennek?, gondolta magában. A mindig óvatos, megadó Henry, aki most itt ácsorog az erdőben ezzel a kedves, vicces, zabolátlan lánnyal? Az elmúlt három év magánya olyan távolinak tűnt, mint egy régi seb alig érezhető sajgása.

– Most én jövök. Ha bosszút akarsz állni, az túl kiszámítható lenne, úgyhogy ne is próbálj nekikormányozni egy fának.

Molly jó tempósan nekiindult, Henry kocogva tudott csak lépést tartani vele. Úgy érezte, zavaró lehet, ha a cipőtalpa túl hangosan karcolja a talajt, ezért igyekezett könnyedén lépkedni, és némán haladni. Úgy két méterrel előbbre helyezkedett el, az ösvény túlsó oldalán. Így, hogy Molly szeme be volt csukva, nyugodtan tanulmányozhatta az arcát – nem kellett elpirulnia, és zavartan lesütni a szemét, nem kellett lopott pillantásokat vetnie rá. A lánynak kiegyensúlyozott, arányos vonásai voltak, ragyogó arcbőre, világosbarna haját a füle mögé simította. A „csinos” túl hétköznapi szó, vagy legalábbis elégtelen: kivételesen nyílt, őszinte arca volt, bármely nagyvárosban feltűnést keltett volna a védtelensége. Henry próbálta felidézni magában, hogy kék vagy zöld a szeme. Kissé megkésve esett le neki, miért marad megválaszolatlan a kérdés: Molly olyan magabiztosan sétálgatott csukott szemmel, hogy Henry közben el is felejtette, mit játszanak.

– Kicsit jobbra! – mondta gyorsan, miközben a lány bal lába letévedt az útról. Molly kissé gunyorosan elvigyorodott, és irányt változtatott, de nem nyitotta ki a szemét.

Amikor egy elágazáshoz értek, Henry a tőle megszokott udvariasság folytán hátrébb maradt, de aztán eszébe jutott, hogy most az övé a döntés. Jobbra pillantott: erre árnyasabb út vezetett, egy hívogató kanyarral.

– Hatvan fokkal jobbra!

Molly megállt, úgy tett, mintha elfordítaná egy képzeletbeli hajó kormánykerekét, és elindult nagyjából megfelelő szögben. A száraz levelek zizegtek a talpa alatt.

– A kevésbé járt út – jegyezte meg.

A fákról lelógó alsó ágak futólag súrolták Henry homokszőke haját, a feltámadó szellő, amely váratlan volt itt az erdőben, megnyugtatónak érződött. Hirtelen a szeme sarkából valami sárga villanást vett észre. Odanézett, ám nem látott semmit, de aztán újból felvillant a sárga folt: egy kis madár ült meg óvatosan egy ágon, valamivel több, mint egyméteres magasságban, és figyelmesen nézte őket. A feje búbja szürke volt, de a nyaka és a teste ragyogó sárga színben pompázott. Koromfekete csíkok húzódtak a mellkasán, mint egy elegáns, de kibomlott kravátli.

– Állj meg egy pillanatra! – szólalt meg halkan Henry. Molly megtorpant, egy méterrel odébb, és a karja is megdermedt. – Nagyon lassan indulj előre, csak egy-két lépést. – Molly elmosolyodott, és engedelmeskedett. – Most fordulj balra húsz fokkal, és nyisd ki a szemed!

A lány kinyitotta a szemét, és néma örömmel kissé elnyílt az ajka. Mindketten mozdulatlanná dermedtek, miközben a kismadár vizsgálgatta őket. Úgy két méter távolságra volt, egy cédrusfa szellőben imbolygó ágán egyensúlyozott.

– Micsoda szín! – suttogta Molly.

Henry bólintott.

– És nézd a fekete sávokat a szeménél. Olyan, mint egy maszkos gonosztevő egy szuperhősös filmben.

– Egy aprócska gonosztevő – helyeselt Molly. – De azért jól fest.

– Azt hiszem, ez a magnólia-lombjáró. – Henry biztos volt benne, hogy jól azonosítja a madarat, de nem akarta fitogtatni a tudását.

Molly el volt bűvölve.

– Ó, tudtam, hogy te az a típus vagy, aki tud ilyeneket! – Henry zavarta lehajtotta a fejét. – Ez itt bennszülött madárfaj?

– Vándormadár. Valószínűleg Kuba felé tart, vagy talán Guatemalába is elrepül. Lehet, hogy Maine-ből indult.

– A mindenit! – csodálkozott Molly, akire nagy hatást tett a dolog. – Ez aztán hosszú út ilyen apró szárnyakkal.

A madárka könnyedén leszökkent egy alacsonyabb ágra, és éber fekete szemekkel figyelte őket. Aztán hátrahajtotta a fejét, felborzolta a torkán a tollakat, és felcsattant:

– Na húzzatok a büdös francba!

Henry összerezzent.

– Komolyan mondom! – A madár hangocskája vékony volt, de tisztán hallható. – Kopjatok le! Ez itt ma az én területem.

Henry jobbra nézett, aztán balra, olyan gyorsan kapkodta ide-oda fejét, hogy az izmok megrándultak a nyakában. Honnan jöhet ez a hang? Olyan csengő hangszín volt, amilyet még sosem hallott, a folyékonyan egybeolvadó magánhangzókat apró, kattogó mássalhangzók tagolták. Mintha valaki fütyülve beszélne.

– Ó, te jó ég…! – duruzsolta Molly. – Még énekel is! Hát ez tökéletes!

– Kopjatok le, kopjatok le-le-le-le! – hajtogatta a madárka.

– Meg tudod állapítani, hogy mit jelent ez a dal, udvarol, vagy a területét védi, vagy valami más?

Henry ijedten nézett a lányra. Ő nem hallotta, hogy elküldte őket a búsba? Mollyt elbűvölte a madár. A lombjáró újból megszólalt:

– Jézusom! – Molly felemelt fejjel, csukott szemmel hallgatta, mosollyal az arcán.

– Akármit is jelent ez a dal, micsoda szépség… – jelentette ki. – Amikor ideköltöztem, volt egy fehérzajkészülékem, tudod, hogy segítsen elaludni, ami csak madárdalokat játszott. De ez nem ugyanaz.

Henry megint a madár felé fordult, aki rosszindulatúan meredt rá. Mögötte csupasz fatörzsek sorakoztak a távolba elnyúlva. Nem járt erre senki. És mögöttük sem látott senkit, amikor hátranézett. Csak ő volt itt az erdőben, Molly meg ez a durva beszédű magnólialombjáró.

– Hé, haver! – szólalt meg panaszosan a madár. – Te süket vagy? Tűnjetek a francba!

Henry lehunyta a szemét. Meg fogok őrülni, gondolta. Hallucinálok. Miféle tea volt ez, amit ittam?

A kismadár egy utolsó, lenéző „Seggfejek!” kiáltást küldött feléjük, mielőtt felszállt az ágról a fa lombjai közé, és eltűnt szem elől.

– Magnólia-lombjáró! – kiáltott fel izgatottan Molly, majd megismételte, mintha gyakorolná a madár nevét. – Magnólia-lombjáró. Jó utat, kismadárka! Saludos a Cuba! – Gyengéden belekarolt Henrybe, és visszakalauzolta mindkettőjüket az ösvényre. – Most már tökéletes a napom – jelentette ki boldogan.

Henry döbbenten sétált tovább. Mi a frász történt? Le kellene ülnie, hogy egy kis lélegzethez jusson, egy kicsit megrázogassa az agyát, és újból átgondolja a történteket. De nem tehette, mert Molly rögtön folytatni akarta a következő játékkal.

– Állj meg itt! – adta ki az utasítást. Aztán elkezdett egy padon dobolni az ujjaival. – Repül a, repül a, repül a….

Henry megállt.

– A legtöbben úgy gondolják, hogy ez nem kétszemélyes játék. De miért ne lehetne? – mondta, és próbált mosolyogni.

– Bálna! – kiáltott fel Molly, és a magasba emelte a kezét. Henry ösztönösen utánanyúlt, és elkapta a csuklóját.

– Ó, megfogtál! – Molly engedelmesen megadta magát. – Most te jössz.

Henry kicsit hallgatott. – Hogy is kell…? – kezdte, aztán elhallgatott.

– Repül a… – emlékeztette a lány. Megállt előtte, és várakozóan elbámult a távolba az ösvényen.

Henry nem tehetett mást, beszállt:

– Repül a, repül a, repül a…. – Legalább így volt egy kis ideje összeszedni a gondolatait. Nyilvánvaló, sőt igazából teljesen egyértelmű, hogy nem hallhatott semmi olyasmit, hogy a lombjáró elküldte őket a francba. Ez képtelenség. Végül is Molly nem vett észre semmit. Le kell ráznia magáról ezt a képzelgést, és egyelőre félretenni egy polcra, hogy majd később átgondolja.

A megmagyarázhatatlan kis esemény azonban kizökkentette a ritmusból, miközben végigkanyarogtak a patak mentén vezető ösvényen. Elhaladtak a Huddlestone diadalív masszív pillérei mellett, majd megkerülték a Great Hillt. Egy ponton, amikor Henry épp első és legrosszabb állásinterjúja történetének közepén tartott, rájött, hogy a sztorinak nincs semmi csattanója. Legalábbis olyan, amelyet szórakoztatónak találna bárki, aki nem az informatika területén dolgozik.

– Csak most jutott eszembe, hogy ez… – nem tudta megtalálni megfelelő szót, csak bosszúsan intett a szája felé. – Egy elég béna sztori. Bár visszaadhatnám neked a két percet, amit erre szántál az életedből!

Molly megveregette a vállát.

– Henry, kedves barátom, mindenkinek megvannak a béna sztorijai, amikbe úgy kezdünk bele, hogy nem emlékszünk, hogy igazából nincs semmi értelmük. – Behajlított ujjakkal megkocogtatta a saját fejét, mintha zongorázna. – Az agyamban ezeket tévesen a „Bármely alkalommal előkapható szórakoztató anekdoták” mappában őrzöm, de sosem sikerül jól elrendezni, és a megfelelő helyre iktatni őket.

Henry hálásan elmosolyodott.

– A sztori homlokzata olyan vonzónak tűnik, de elfelejted megnézni, mi rejlik mögötte.

– Ez embereknél is előfordul – jegyezte meg Molly.

Már közeledtek a park széle felé. Az alacsony kőfalon túl épp elindult egy M10-es busz a járdaszegély mellől. A sofőr nem vett tudomást egy idősebb ázsiai nőről, aki egy, a bevásárolt élelmiszerekkel megrakott nagy műanyag kosarat cipelt, és a busz után kiabált:

– Várjon, várjon! – A buszmegállótól északra két büfékocsi állt, az egyikben halal ételeket árultak, a másikban perecet. A gyalogosok mindkét irányból, egymás mellett hömpölyögtek, anélkül hogy lassítottak volna, vagy felvették volna a szemkontaktust.

– Hát, én már csak ilyen vagyok – mondta vidáman Molly. Egy puszit nyomott Henry arcára, mielőtt az rádöbbenhetett volna, hogy a randinak vége. – Ez jó móka volt, Henry! Nagyon kedves srác vagy, ahogy Jackie mondta.

Henry keresgélte a szavakat, hogy mit is felelhetne, de csak ennyi sikeredett:

– Te is!

– Nagyszerű, akkor mind a ketten kedves srácok vagyunk! – lelkendezett Molly. Henry összerezzent, és újból akart próbálkozni, de a lány felkiáltott: – Ó, itt is van! – és bepattant egy taxiba, amiből épp kiszálltak az utasok.

Kihajolt a még nyitott ajtón.

– A belváros felé mész?

Henry egy pillanatra kísértést érzett, hogy hazudjon, és beüljön a taxiba, hogy még pár percig élvezhesse a lány felpezsdítő társaságát. De mehet metróval is észak felé. Az utcazaj kavalkádja, a járókelőkből áradó sürgő-forgó, türelmetlen energia, amely körülvette őket, valahogy visszanyomta a hangulatát a megszokott óvatos, passzív működési módba. A szíve azt kiáltotta: „Pattanj csak be!”, de Henry hangosan ezt mondta:

– Én a külváros felé megyek – és sajnálkozva jobbra biccentett.

– Uptown Boy… – énekelte válaszul Molly a SKAAR együttes számát, és rebbenő ujjakkal integetett, miközben a taxi elindult.

Henry pár pillanatig a távolodó taxi után nézett, miközben körülötte elhalványult minden ragyogás, és a vállára újból rátelepedett az önvédelemként használt pesszimizmus, amely elszigetelte a világtól. Hát ez remek, gondolta, de ez a lány úgyse a te súlycsoportod. Ne ámítsd magad. Ne rontsd el ezt a szép emléket azzal, hogy többet remélsz.

Ahogy elfordult, hogy észak felé induljon, elröppent a feje fölött egy galamb, veszélyesen közel. Henry összerezzent, és eszébe jutott a lombjáró. A tudata mélyén már meggyőzte magát, hogy a dolog meg sem történt. Csak lesz rá valami magyarázat – végül is a hallucinációk valóságosak. Aztán a saját mentális megfogalmazásán elcsodálkozva helyesbített: a hallucinációk valós jelenségek, amelyeket egyes emberek megtapasztalnak. Majd megbeszéli ezt a témát Murray-vel, a terapeutájával, akinek csak ritkán tudott ennyire érdekes tünetekkel szolgálni.

Vajon a magnólia-lombjárók is meg tudnak tanulni egy-két szót, mint a papagájok? Lehet, hogy valakinek a kis házi kedvence volt, és megszökött?

Ez nem történt meg, mondta szigorúan a saját agyának. Hagyd az egészet. Tegyük félre Murray-nek. Balra kanyarodott, és leballagott a lépcsőn a Száztizedik utcai metrómegállóba.

Ahogy mindig, most is elöntötte a megkönnyebbülés, amikor megtette az utolsó pár lépést a ház felé, ahol lakott. A szerény harmadik emeleti, lift nélküli lakás, amelyet egy lakótárssal, Yarykkal osztott meg, az egyetlen hely volt, ahol igazán fesztelenül érezte magát. Szeretett elüldögélni a saját kopottas mohazöld kanapéján, az ismerős könyvek, tányérok és törülközők társaságában – ilyenkor úgy érezte, hogy tartozik valahová. A városban bárhol másutt olyan érzése volt, mintha kölcsönvett levegőt lélegezne be, mintha csak átmeneti helyet foglalna el a térből, mintha behatolna valaki más felségterületére. Yaryk, aki Fehéroroszországból érkezett, mindössze egy bőrönddel, lelkesen fogadott minden új lámpát, könyvespolcot vagy konyhai eszközt, amit Henry beszerzett, hogy a saját ízlésének megfelelően alakíthassa a lakást. Yaryk csak kedden fog visszajönni, emlékeztette magát Henry, meg kell etetnem a halakat.

Átvágott a ház gyengén megvilágított előcsarnokán, és kettesével véve a lépcsőfokokat felsietett. Fiatalosnak érezte magát. Újból meglegyintette a randi emlékének melegsége: a kis beszélgetésfoszlányok, a vicces pillanatok, amelyeket újra átélhetett, és újra nevethetett rajtuk magában. Az öröm, amely Mollyból minden pillanatban áradt, a bolondos vidámság, amellyel mindent szemlélt… A játékossága olyan felszabadítóan hatott Henryre, amilyennek időtlen idők óta nem érezte magát.

Ahogy kinyitotta a lakás ajtaját, egy enyhe akcentussal beszélő hangot hallott meg a nappaliból. Lehet, hogy Yaryk korábban hazaérkezett, megszakította az útját?

– Sakálok rágják le a rothadó húscafatokat szétszórt csontjaidról! – intonálta a hang baljós komorsággal – Elmélkedjen minden eljövendő nemzedék gyalázatos tetteiden, átkozzák meg az örökségedet, és töröljék ki az emlékedet is!

– Yaryk? – kiáltotta el magát Henry.

Egy másik hang csendült fel, hidegen és megvetően:

– A szavaid porrá omlanak, és a legkisebb fuvallat is szertefújja őket. Maga a természet is irtózik tőled, te korcs keverék, csak szégyenfolt vagy az evolúción!

Henry becsukta maga után a lakás ajtaját, és összevonta a szemöldökét. Yaryk felhívta egy barátját? Vagy bekapcsolva hagyta a rádiót? Belépett az előszoba-folyosóról a nappaliba, miközben az első hang gúnyosan folytatta:

– Hah! Valami mocskos odúból bújtál elő, ahová szégyenletesen vissza is kullogsz majd… de ott se fognak szívesen fogadni.

A szobában senki sem volt. A reggel otthagyott teásbögre elfelejtve ácsorgott a kisasztalon, mellette egy kupac New Yorker magazin, amikkel mindig el volt maradva. A rádió nem volt bekapcsolva. Az ablak csukva. Henry körbehordozta a tekintetét, de semmi rendellenességet nem tapasztalt: ott voltak az össze nem illő könyvespolcok, a zseníliahuzatú kanapé, a kifakult, égszínkék, kör alakú rattanfotel, két bekeretezett nyomat a falon, a rusztikus tükör, amely egy régi ablakkeret felhasználásával készült, a kacskaringós mintájú fehér-drapp szőnyeg. Hangokat nem hallott, sőt szinte semmi zajt. Ez volt a lakás nagy előnye, amit a hirdetésekben is hangsúlyoztak, hogy egy belső udvarra néz, és nem az utcára. Henry megállt a nappali közepén, és lassan körbefordult. Minden normálisnak tűnt.

Az aggodalom kemény kis magja nyomasztani kezdte a mellkasát. A mai napon már másodszor, gondolta. Újabb hallucinációk. Nincs valami bajom? Kit kell felhívni, ha ilyesmi történik az emberrel?

Egyenes háttal leült a kanapé szélére, és hegyezte a fülét. Nem hallott semmit. Nincs senki a lakásban, és semmilyen forrásból nem jöhetett a hang… ami csak azt jelentheti, hogy megint képzelődött. Ráadásul éhes is.

Ragaszkodj a megszokott rutinhoz, gondolta feszülten. Időnként megjelennek ilyen-olyan tünetek, amelyek aztán el is múlnak úgy, hogy sosem derül ki, mi volt az okuk. Meséld el holnap Murray-nek ezeket a furcsaságokat, de addig is ügyelj a tested egészségére. Vagyis vacsorázz meg.

Felállt, és a konyha felé indult, aztán megtorpant, és hangosan megrótta magát:

– Henry, megfeledkeztél a jó modorról! Előbb azokat kell megetetni, akik nem tudnak magukról gondoskodni.

Yaryk két sziámi harcoshala – az egyik kék színben pompázott, a másik tüzes narancssárgában – két félgömb alakú akváriumban lakott, amelyek a falra szerelt, egymástól kissé elcsúsztatott kis polcokon álltak, úgy fél méterre egymástól. Yaryk elmagyarázta, hogy nem lehet egy akváriumban tartani őket, mert nagyon agresszívak. Ettől eltekintve könnyen tartható házi kedvencek: elég mindennap beszórni nekik pár szem eledelt, és hetente egyszer kicserélni a vizüket, ennyi.

Henry kissé aggódva fogadta őket, amikor megérkeztek – nem tűnt túl kedvesnek, hogy egy élőlényt ilyen szűk helyre korlátozzanak –, de Yaryk megnyugtatta, hogy a kisállatboltban az eladó mindent részletesen elmagyarázott, és ő ajánlotta ezt az elrendezést. És tényleg megnyugtató, sőt meditatív élmény volt elnézni a halakat, ahogy felfedezik szerény lakhelyüket: olyanok voltak, mintha egy színfolt életre kelt volna, túlméretezett uszonyaik és farokúszójuk úgy libegett, mint egy elegánsan leomló estélyi ruha fodrai.

Henry beleszórt egy csipetnyi eledelt a felső akváriumba a kék halnak, amit a lakótársa Lazaviknak nevezett el egy belorusz népmese egyik szereplőjéről. Lazavik villámgyorsan a felszínre úszott, bekapott egy falatkát, aztán lefelé lesett a szomszédjára, Dzedkára (szintén egy népmesei név), majd kimért tenorhangon közölte:

– Ezekben az áldásokban azért van részem, hogy megerősítsenek abban, hogy helyes úton járok. A te lakhelyed olyan kiszikkadt és üres, mint a szíved!

Henry megdermedt.

Dzedka felfelé nézett a másik akváriumba, és visszavágott:

– Az a tápláló kis eledelszemcse, miután keresztülhaladt rajtad, undorító ürülék lesz, ami beszennyezi az akváriumodat, úgyhogy mindent egybevéve csak szerencsétlenség, hogy hozzá kell érnie elátkozott húsodhoz. – Apró szája szinte észrevétlenül tátogott, de tisztán és félreérthetetlenül, precízen artikulálva hangzott el a kijelentés.

Henry szédelegni kezdett. Gyorsan leült a padlóra, mielőtt elájulna.

A halak elhallgattak. Dzedka lágyan úszkált ide-oda, Lazavik bekapott egy újabb falatkát.

Henry a kezébe temette az arcát, szorosan a homlokába mélyesztve az ujjait, és tompán felnyögött:

– Jézusom! – Egy teljes percig így ült, bizonytalanul szedte a levegőt, és próbált gondolkodni, de az agya üres maradt – mintha hiába adta volna le a kérőlapot, az agyában lakozó könyvtáros csak üres kézzel és egy vállrándítással tért vissza. Henry leengedte a kezét, és átkarolta saját magát.

Ez valami mentális betegség lehet, gondolta. Homályosan emlékezett rá, hogy a skizofrénia aránylag későn, a húszas években is megjelenhet. De nem lennének előzetes figyelmeztető jelek? Habár érzékeny gyermek volt, mindig könnyen megbántódott, és visszahúzódó felnőtt lett belőle, sosem volt oka, hogy aggódjon az alapvető józan esze miatt. És a terapeutája sem célzott rá soha, hogy fennállna ilyen aggodalom.

Az ujjai között kilesve Dzedkára pillantott, a narancssárga színű halra, amely mozdulatlanul lebegett a vízben, Henry szemmagasságánál kicsivel lejjebb.

– Te egy hal vagy – mondta neki vádlón, de ahogy kiejtette a szavakat, máris nagyon ostobának érezte magát. Egy vízi élőlénnyel vitázik – nyilván ez is újabb aggasztó jel.

Ha Dzedka hallotta is Henry megjegyzését, nem válaszolt. Félig elfordult, az ablak felé, aztán hullámzás futott át az uszonyain, és hirtelen felfelé úszott, Lazavik irányába.

– Borítsanak el kelések! – kiáltott át a másik akváriumba. – Egye ki a pestis a szemedet, lépj tüskékbe minden lépésnél!

Nincs is lába, gondolta Henry. Neked sincs. És vajon miért utáljátok egymást ennyire? Aztán vágott egy grimaszt, és megrázta a fejét, mintha egy legyet próbálna elhessegetni – ez csak képzelgés, nem valódi. Párszor megpaskolgatta az arcát, és felállt. Belepottyantott négy szem haleledelt Dzedka akváriumába. Lebegtek a felszínen, aztán egyenként eltűntek, ahogy a narancssárga hal egymás után többször is felfelé lendülve rávette magát az eledelre. Lazavik már végzett az evéssel, és a másik irányba bámult, csak néha-néha rebbentek meg az uszonyai vagy a farka.

Henry visszatette a haleledeles csomagot a polcra, lassan kihátrált a szobából, és kiment a konyhába, hogy saját magát is megetesse.

MÁSODIK FEJEZET

Nehezére esett elaludni. A gondolatai nyugtalanul csapongtak ide-oda. Ott volt az aggasztó lehetőség, hogy megőrült, ugyanakkor az is nyomasztotta, hogy mennyire dühösek ezek az állatok. A magnólia-lombjáró, amelynek ragyogó színű tollazata akkora örömöt okoz minden madármegfigyelőnek, aki láthatja – micsoda pompás madár, és milyen szitkozódó düh áradt belőle? És itt van Lazavik meg Dzedka: csapdába esve örökké tartó párbajukban, mint egy Beckett-darab két szereplője. Nem képesek se megtámadni a másikat, se visszavonulni, csak a barokkos sértegetésekbe fojtják a dühüket, amiket úgy hajigálnak egymásra, mint a dárdákat. Hogy tölthet el ilyen keserűség és utálat ilyen szép teremtményeket?

Várjunk csak… Most úgy kezeli ezeket a hallucinációkat, mintha valóság lenne – ezzel nyilván csak még jobban fokozódik az őrülete. Az egy dolog, ha az ember hangokat hall a fejében, de az már egészen más, hogy még arra is jut, hogy a halak ténylegesen sértéseket vagdosnak egymás fejéhez. Ó, te jó ég…!

De hát, ha nem ők voltak, akkor honnan jön ez a düh? A saját agyának valami rejtett zugában lakozik ez az indulat? Az idegösszeomlás határán áll?

Miután egy órán keresztül forgatta magában ezeket a gondolatokat, végre elaludt, olyan hirtelen, mintha az agyának egy leghátsó zugában megrántottak volna egy vészleállítót, hogy megvédelmezzék a gépezet legfontosabb részét.

Álomtalan alvás után a szokott időben ébredt. Egy darabig csak feküdt, kellemesen kiüresedett elmével, és hunyorogva nézte a kis, trapéz alakú napfényfoltot, amely a szekrényajtóra vetült, mintha valami gondatlanul, ferdén odarajzszögezett plakát lenne. Igényt tarthatott volna a nagyobbik szobára, ahol Yaryk aludt, vagy javasolhatta volna, hogy a szobák különböző méretének megfelelően a lakbért is arányosan osszák el, de egyiket sem tette. Ahányszor az élet elé hozott egy kevésbé kívánatos választási lehetőséget – a keskenyebb ülést, a törött nyalókát, a nehezebben megoldható időpontot –, Henry rögtön azt választotta, hogy másnak ne kelljen. Azt mondta magának, hogy ezzel egy kis kedvességet áraszt ki a világba. De az emberek ritkán vették észre ezeket az apró udvariasságokat, és (ahogy Murray megjegyezte) ez a meghunyászkodás ugyanakkor a saját céljait is szolgálta: lehetővé tette a számára, hogy a konfliktusok leghalványabb lehetőségétől is megmeneküljön, hogy ne kelljen egyetlen másik lélekkel sem összeütközésbe kerülnie a vágyai miatt.

Az, hogy nyolcvan percen keresztül idesütött reggel a nap, elég jónak számított itt, Manhattanben. Henry álmosan mosolygott a fényben úszó szekrényajtóra, és még szélesebb mosollyal gondolt az előző napi váratlanul hosszúra és játékosra sikeredett randira… aztán viszont eszébe jutott az ellenséges magnólia-lombjáró is, meg a civakodó harcoshalak. Hirtelen felült, és teljesen éber lett, az arca hamuszürke. A randi emlékei továbbra is ott jártak a fejében, de vonakodva félretolta őket. Még ha a vidám, szellemes, gondtalan Molly valóban szóba jöhetne, mint romantikus kilátás – persze erről szó sincs, rótta meg magát, csak azért ment el vele sétálni a parkba, mert megsajnálta, és hogy szívességet tegyen Jackie-nek –, a lány akkor se randizna újra egy olyan valakivel, aki lassan megőrül.

Szerencsére épp hétfő volt, amikor Murray-hez szokott járni.

– Ó, Terapeuta! – mormolta Henry. – A te kezedbe ajánlom az ép eszemet. – Felöltözött, és megmosta az arcát (kissé meglepte, hogy semmiféle változást nem tapasztal a vonásain: nem kellene meglátszódni az őrültségnek?). Kisétált a nappaliba. Lazavik és Dzedka békésen lebegtek, mindegyik a maga félgömbjében, ahogyan az a díszhalakhoz illik. Talán csak egy kis működési zavar volt, gondolta reménykedve Henry. Pár órányi hanghallucináció? Megbillentette képzeletbeli kalapját a halaknak, és kifelé indult.

Az utazás a belvárosba és a munkanap szerencsére eseménytelenül zajlott, egészen a délután közepéig, amikor Jackie ravaszkás mosollyal sarokba szorította a fénymásolószobában.

– Szóval, vannak híreid, ugye?

Henry elpirult.

– Nagyon kellemes volt a randi. Köszönöm, hogy összehoztál minket, Jackie.

– Ééés…? – A szó vége felfelé kunkorodott. Jackie kérdőn felvonta a szemöldökét, és izgatottan összeszorította az ajkát, mintha valami nagy, örömteli bejelentést várna. Sokszor úgy viselkedett, mintha egy műkedvelő színházi előadásban venne részt, feltűnően széles gesztusokkal játszott, amelyeket az olcsóbb, hátsó helyekről is jól lehet látni.

Henry nem volt biztos benne, mit vár tőle. Azt kérdezi, hogy megcsókolta-e a lányt? Teljesen lebénította a felháborító tolakodás.

– Ugyan már! – nevetett Jackie, és a karjába bokszolt. – Csicseregtek a madarak, tarka szivárványok íveltek az égen, és a mennyei seregek halleluját zengedeztek? Csodás ez a lány, nem igaz? Tökéletesen illetek egymáshoz!

Henry a mondat nagy részét nem is hallotta, elakadt a madaraknál. Egy őrült pillanatig azon tűnődött, Jackie tud-e a lombjáróról – ő szervezte az egészet, valami buta tréfa volt? –, aztán rájött, hogy ez csak Jackie szokásos szóvirágos stílusa. Nagy nehezen vigyort erőltetett az arcára.

– Nagyon vicces lány, Jackie, tényleg… és tegyük hozzá, hogy abszolút nem az én súlycsoportom, amivel te is tisztában vagy. De tényleg jól szórakoztam.

– Hé! – tiltakozott Jackie. – Ne szóld le az árumat! A megfelelő lány számára te nagyon jó fogás vagy. Még helyes is, kivéve… – Félbeszakította magát, és hátrált két lépést, kicsit hunyorgott, aztán előbbre lépett, idegesítően a személyes terébe tolakodva közelebb hajolt, majd megint visszalépett, rosszalló cicegéssel. – Igen, közelről jól festesz, főleg a szemed szép, olyan kedves, lélekkel teli, de ilyen közel nem jön senki, csak ha már le van rendezve a dolog. Úgyhogy ez nem segít. Az ideális SZFP a randihoz másfél méter és öt méter között van.

– SZFP? – Henry zavarban volt a vizsgálgatástól, és még inkább a bóktól.

– Szépségfókuszpont. Hogy milyen messziről vagy a legdögösebb. A te csúcspontod maximum fél méter. Talán olyan randit kellene szervezni, ahol egymás mellett ültök, mondjuk egy síliften. Majd kitalálok valamit.

Jackie elfordult, és összefont karral szigorúan a fénymásolóra meredt, amely épp panaszos segélykiáltást hallatott.

– Mi akadt megint a torkodon, te ostoba masina?!

Henry gyorsan elmenekült.

Murray-hez kétféleképpen mehetett: a B metróvonalon, vagy az M7-es busszal a föld fölött. Henry jobban szerette a buszt, habár az lassabb volt. A metró, főleg ilyen csúcsidőben, annyira zsúfolt volt, hogy a New York-iak robotüzemmódra váltottak: minden lélek igyekezett eltűnni valami távoli, legbensőbb helyre, hogy megvédjék magukat attól, hogy intim közelségbe kelljen kerülniük a hozzájuk préselődő útitársakkal. Látni lehetett a visszavonulást élettelen, vakon a semmibe meredő szemükben. Henry ezt nyugtalanítónak találta, mintha valami jövőbeli disztópiába csöppent volna, ahol a főszereplőt az életfunkcióikat felfüggesztett emberek veszik körül, akik nem egészen halottak, de igazából csak néhány élő sejt maradt meg bennük valahol legbelül. Úgyhogy, ha ideje engedte, inkább busszal ment.

Várakozni is kellemesebb volt a buszmegállóban, mint a koszos metróperonon, ahol beszívhatja az áporodott levegőt, és nézheti a sínek között futkározó patkányokat. Idefent megcsodálhatta a széles, dupla babakocsiban arra tologatott ikreket, a kirakatot átrendező bolti eladókat, az egymást félretaszigáló, utasokat hajszoló taxisokat, a szeretetteljesen ápolt (habár valószínűleg illegálisan kihelyezett), krizantémmal és futó meténggel teleültetett virágládákat a túloldalon húzódó tűzlépcsőn – mindig volt valami újdonság.

A mai szórakoztatásról egy nő gondoskodott, aki egy furán oda nem illő nyugágyban üldögélt a lakóházának kopottas márványlépcsője mellett, és egy puha fedelű könyvet olvasgatott. Egy termosz állt mellette a földön. Ismét szép meleg szeptemberi nap volt, amikor a kertvárosok lakói a teraszaikon pihennek – akkor ő miért ne tenné ugyanezt itt? Henry letelepedett a padra a buszmegálló védőteteje alatt, és megcsodálta, ahogy a nő szégyentelenül kisajátítja a járdát. A negyvenes éveinek vége felé járhatott, mintás ruhát viselt és lógó karimájú szalmakalapot, hogy ne süssön a szemébe a nap.

Jobb felől két kutya közeledett, rángatták maguk után a gazdájukat, aki közben a telefonját nyomkodta. Hosszú, visszahúzható pórázon vezette őket, amely több lehetőséget nyújtott, hogy szabadon felfedezhessék a környezetüket. A kisebbik kutya odament, és megszaglászta a nő cipőjét.

– Szia! – pillantott fel a nő a könyve fölött. Odanyújtotta a kezét a kutyának, hogy megszagolhassa, aztán megvakargatta a fejét.

Henrynek hirtelen eszébe jutott a káromkodó lombjáró meg Yaryk halai, és gyanakodva figyelte a kutyát. De az csak ült, félig lehunyt szemmel, és a farkát csóválva élvezte a vakargatást – egy átlagos terriernek tűnt. A másik kutya megállt, hogy megjelöljön egy parkolóórát, a gazdájuk pedig lelassított és megtorpant. Befejezte az üzenetírást, felnézett, és tétován rámosolygott az idegen nőre, aki a nyugágyban ülve a kutyáját simogatta. Henry vállában enyhült a feszültség.

– Hogy hívják ezt a kis szépséget? – érdeklődött a nő.

– II. György.

– Ó, szóval egy királyhoz van szerencsém! – A nő kicsit fészkelődött, mintha az udvari etikettnek megfelelően ki akarná húzni magát. A kutya gazdája engedelmesen kacagott. A kutya a nő térdéhez dörgölte a fejét, és leült mellé, kissé nyitott szájjal, kilógó nyelvvel. A farkával a járdát paskolgatta.

– Értek az állatokhoz – jegyezte meg a nő. Újból megvakargatta a kutya fejét, most az álla alatt. A terrier felfelé fordította hosszúkás orrát, és belenyomta a nő tenyerébe. – Vonzom őket.

– Igen, látom.

– Nagyon cuki… Cuki vagy, nem igaz?

– Szagoltad már ezt a spinét? – morogta oda a terrier a másik kutyának, egy labradornak. – Jézusom, vehetne tiszta fehérneműt. – Még így, a távolból is hallatszott, hogy milyen orrhangon beszél, és milyen nyersen. Henrynek az jutott eszébe, olyan, mint amikor egy sportesemény közben betelefonál egy agresszív drukker az élő közvetítésbe.

Henry kihúzta magát ültében. A labrador végzett azzal, hogy lepisilje a parkolóórát, a nőre pillantott, és leült.

– Ilyenek lesznek egy idő után – jegyezte meg filozofikusan. – Az öregek a legrosszabbak. Ez homeopátiás dezodort használ zuhanyozás helyett.

– Igen, egyértelmű – morogta a terrier. – Elég ügyesen vakargat, de ettől a bűztől öklendeznem kell. – Futólag megnyalta a nő kezét, és továbbindult.

– Éljen a király! – kiáltott utána a nő.

– Legyen szép napja! – A kutyák gazdája biccentett a nőnek, és követte a terriert. A labrador még szaglászott a buszmegálló szélénél, ameddig a póráz engedte, aztán végül elkocogott a másik kettő után.

A nő rámosolygott Henryre, aki egyik kezét a szájára tapasztotta, a másikat ökölbe szorítva maga mellett tartotta.

– Értek az állatokhoz – jegyezte meg újból.

Ebben a pillanatban befutott az M7-es busz. Henry talpra kecmergett, előhalászta a zsebéből a bérletét, és felszállt.

Murray csúszásban volt, ami gyakran előfordult vele. Minden hétfőn Henry volt az utolsó páciense. Nem bánta, ha várnia kellett, bár sosem tudta, mit csináljon, amikor az előző páciens végül előbukkant a terápiás ülés végén. Odabólintson, és mosolyogjon rá, jelezve, hogy elnézi a csúszást? Vagy szándékosan kerülje a szemkontaktust, hogy fenntartsa a titoktartás illúzióját? Üldögélt a váróhelyiségben, és kellékként a Field & Stream magazin egy példányát tartotta a kezében, hogy szükség esetén úgy tehessen, mintha bele lenne merülve.

Ezek a heti találkozók Murray-vel egy három évvel ezelőtti szakítás után kezdődtek. A lehető legszelídebb, kölcsönös megegyezésen alapuló elválás volt, folyamatosan megnyugtatták egymást mindkét oldalról, és még több hétig hívogatták a másikat, hogy minden rendben van-e, míg végül lassan elmaradtak a hívások. Denise-nek nagyobb tapasztalata volt abban, hogyan kell véget vetni egy kapcsolatnak, úgyhogy Henry hagyta, hogy átvegye az irányítást, és a lány nagyon tisztességesen viselkedett. Nem kellett volna olyan fájdalmasnak lennie az egésznek, mint amilyen volt. De valami Henry lelkében nem engedte, hogy az érzelmi sérülések elhalványuljanak. Olyan volt, mintha – ahogy elmagyarázta Murray-nek az első beszélgetésük alkalmával – minden áldott nap beverné a lelkének ugyanazt a pontját az asztal lábába, és a fájdalom újra meg újra kiújulna. Murray nevetett a hasonlaton, aminek Henry örült. Aztán kialakult a heti egyszeri találkozókból álló rutin, amely aztán türelmesen döcögött, de nem jutott sehová, akárcsak az elkárhozott kapcsolat, melynek köszönhetően elkezdődött a pszichológushoz járás.

Murray irodája aránylag hangszigetelt volt, de a mostani ülés vége felé hangos nevetés szűrődött ki az ajtón át. Nem volt egyértelmű, hogy a terapeutától vagy a pácienstől származik-e. Henry felszegte az állát, és zavartan megigazgatta a gallérját. Mi sosem szoktunk ilyen jól szórakozni, tűnődött kissé bánatosan, aztán elhessegette a gondolatot. Kezdetben hangot adott az aggodalmának, hogy Murray kedveli-e őt, de miután öt hónapig elemezgették ezt a kérdést, Henry megértette, hogy a terápia hivatalos kapcsolaton alapul; nem barátság, és soha nem is fog arra emlékeztetni.

Így aztán kicsit kellemetlen volt, amikor nyílt az ajtó, épp egy kacagás kellős közepén, és az előző páciens kirontott, miközben még egy utolsó vicces megjegyzést vetett oda Murray-nek (amit Henry nem hallott igazán), aki kikísérte az ajtóig. Murray kuncogott, és úgy törölgette a szemét, mintha halálra nevette volna magát az elmúlt félórában. Végül megveregette a páciens hátát.

– Komolyan, Lamar: nagyon figyeljen majd erre! Akkor találkozunk a jövő héten!

– Magának is minden jót. – Lamar csettintett egyet az ujjaival, aztán mindkét kezével Henryre bökött. – Jöhet a buli!

Henry köhécselt, mert nem tudott jobbat kitalálni.

– Henry… – szólalt meg Murray a hivatalos hangján, és beinvitálta az irodájába.

– Hol is kezdhetném? – tűnődött Henry, miközben elhelyezkedett a széken. Az évek során kialakult a terápiás ülés változatlan módja: Murray egy általánosan megfogalmazott kérdéssel indított, Henry kérte, hogy fogalmazzon pontosabban, Murray átfogalmazta a kérdést, de továbbra is homályosra hagyta, mire Henry kötelességtudóan összefoglalta, mi történt vele az elmúlt héten (még mindig bizonytalanul, hogy jó irányba halad-e), míg úgy tűnt, hogy Murray elégedett, és akkor előállt azzal, hogy szerinte milyen szindrómák jöhetnek szóba az elmondottak alapján. Henry minden tőle telhető elkövetett, hogy a magáévá tegyen minden új diagnózist, a szociális fóbiától kezdve a kényszerbetegségen keresztül a depresszióra való hajlamig és a konfliktuskerülő neurózisig, de nem tudott nem eltűnődni azon, hogy Murray magabiztos kijelentései – mindig újabbal váltotta fel az előzőt – nem inkább csak azon alapulnak-e, hogy épp milyen szakkönyveket olvasott az utóbbi időben, és nem igazán azon, amit megfigyelt rajta a beszélgetés során. Lehet, hogy fejben mindig átkapcsolt a diagnózison való töprengésre, amikor már egy percig sem bírta tovább Henry búskomor beszámolóit.

Ma azonban, hosszú idő óta először, Henry egy határozott problémával érkezett, amelyet szeretett volna megvitatni, és konkrétabb és közvetlenebb választ kapni, mint hogy valami spekulatív rendellenességről van szó. Türelmesen végigvárta Murray bevezető szóáradatát, majd azt mondta:

– Ha nem bánja, egy kicsit félretehetnénk ezt? Ma lenne egy kérdésem. Történt valami, ami aggaszt.

Murray felvonta a szemöldökét, keresztbe tette a lábát, és hátradőlt a sötétbordó fotelban.

– Tényleg szükség van újabb aggodalmakra, Henry? – Murray-nek keskeny arca volt, és keret nélküli szemüvege, ami ritkán volt az orrán, mert leginkább a gesztikulálás kellékeként használta. A munkaöltözéke sosem változott: khaki nadrág, fonott bőröv és nem épp kifinomult mintájú ing; Murray ingeit képtelenség lett volna hozzáillő nyakkendővel párosítani. A széktámlán könnyedén odavetve lógott egy sportzakó, évek óta ugyanebben a helyzetben.

Henry udvariasan nevetett.

– Tudom, tudom… Az aggodalmak szimfóniája vagyok, ahogy gyakran mondani szokta. De ez most új. Egy ideje… ööö… hangokat hallok.

Murray kibámult az ablakon. Egy pillanat után reagált, az egyik megszokott sablonválaszával:

– Értem, folytassa.

– Volt egy madár a parkban… – Henry elhallgatott. Hogy lehet ezt elmesélni úgy, hogy ne vigyék el rögtön kényszerzubbonyban?

– Egy madár a parkban – ismételte meg Murray, és felírt valamit a jegyzetfüzetébe.

– Nem csak a madár… a lakótársam halai és ma két kutya… A lényeg az, Murray, hogy hallom, ahogy beszélnek. Hallom az állatokat beszélni. Többnyire panaszkodnak. Tegnap kezdődött.

– És miről panaszkodnak ezek az állatok, Henry?

– Mondjuk, ha valaki túl közel megy hozzájuk, vagy rossz a szaga, vagy… hát, bármi. Olyan ellenségesek! A halak, hát azokat hallania kéne! Tekervényes sértésekkel bombázzák egymást, még a másik puszta létét is elátkozzák. Két külön kis akváriumban vannak, mert sziámi harcoshalak, és nagyon védik a területüket. De látják egymást.

Murray elgondolkodva bólintott.

– Ez érdekes kivetülése a saját szorongásainak, nem igaz? Egy kis lakásban él, ahol próbálja kizárni a várost, bizonytalan abban, hogy vonzó-e mások számára, elkerüli a konfliktusokat, és minden egyéb.

Henry értetlenül hallgatott.

– Igen, azt hiszem… – Megdörzsölte a térdét, és a Murray háta mögött a falon lógó képet tanulmányozta: egy Albert Bierstadt-nyomat volt, egy vadnyugati tájról. A kép a délutáni napfényben megcsillanó vízesést akarta ábrázolni, de Henry tekintete mindig tovasiklott a szakadékon túl tornyosuló legtávolabbi, legmagasabb hegyhez, amely halványan, alig láthatóan rajzolódott ki a háttérben, a csúcsa majdnem beleolvadt a felhőkbe. Hét hét után ez a hegycsúcs tűnt a legbiztonságosabb pontnak, ahol megpihenhet a tekintete. – De én ma kivételesen nem az aggodalmaimról beszélek – folytatta, miközben nem vette le a szemét a hegycsúcsról. – Hanem ezekről a hangokról. Miért hallom, ahogy az állatok beszélnek? Ugye, nem vagyok…?

Elhallgatott, hogy összeszedje a gondolatait. Fejben könnyű volt megfogalmazni a kérdést, de így, hogy végül tényleg fel kellett tennie egy szakembernek, idegtépő volt.

Végül halkan megkérdezte:

– Aggódnom kéne, hogy megőrültem?

Murray összehajtott szárú szemüvegével a hasát kocogtatta, és elgondolkozott.

– Nincs ebben semmi igazán új – mondta végül. – Ha belegondol, ez ugyanaz a komplex problémakör. A városi élet azon elemei, amelyekhez úgy érzi, nem tud alkalmazkodni… A személyes tér hiánya, a versengés, a vonzerő kérdése. Ezek a beszélgetéseink középpontjában állnak, amióta csak elkezdtük a közös munkát.

– Na de ez más! – tiltakozott Henry. – Még sosem hallottam, hogy az állatok beszélnének.

– Nos, ez lesz ennek a hétnek a metaforája – felelte megnyugtatóan Murray. – Jövő héten pedig talál majd valami újat. Ezek csak annak a módjai, hogy elkerülje annak a szükségességét, hogy közvetlenül szembesüljön a magány problémájával.

– Csakhogy ez nem egy metafora. Hallom az állatokat. Beszélnek egymáshoz, és hozzám is. Valódi szavakkal és mondatokkal. Teljesen valósnak tűnik az egész.

– Valós is! – helyeselt Murray. – Ezek valódi kérdések, amelyekre érdemes időt szánni. Nincs egyedül azzal, ahogy érez, és nem szabad lekicsinyelni a saját érzéseinek fontosságát.

– Na igen, de… Murray, ezek még káromkodnak is! A lombjáró a parkban… nem is tudom, hányszor mondta, hogy „a francba”.

Murray bölcsen bólogatott.

– Az érzései erősek, mint bárki máséi, de sosem gondolta úgy, hogy megérdemlik, hogy teljes kifejezést adjon nekik – hogy érdemes arra, hogy meghallgassák. Ez a madár engedélyt adott erre.

És ez így ment az ötvenperces ülés végéig – vagyis inkább csak negyvenhárom perc volt, mert késve kezdték. Henry mindig rajta tartotta a szemét az órán, és ügyelt rá, hogy pontban este hat óra húszkor felálljon, remélve, hogy Murray észreveszi az udvariasságát, és hasonló pontossággal viszonozza a kezdésnél.

– Ez remek volt! – jelentette ki Murray, és félretette a jegyzetfüzetét. – Haladunk. Ugyanebben az időpontban a jövő héten?

– Persze – felelte Henry udvariasan, mint mindig.

Amikor hazaért, üresnek érezte a lakást, a légkört feszültnek. Hozzá volt szokva, hogy megossza a konyhát a lakótársával, aki az egész estét ki tudta tölteni azzal, hogy lelkesen fecsegett mindenféléről: a munkahelyén leállt a lift, látott a metrón valakit fura öltözékben, a legutóbbi horrorisztikus hírek Közép-Európából – de még ezek is kevésbé tűntek komornak Yaryk vidám, lelkes hangján előadva. Talán azért, mert úgy próbálta ki az újonnan tanult szavak használatát, hogy nem volt teljesen tisztában a kifinomultabb jelentésrétegeikkel: „A politikusok csak molesztálják az embereket, Henry! Az apámat is minden áldott nap molesztálják!”

Yaryk fecsegése nélkül a falak mintha felerősítettek volna minden apró, magányos kis zajt. Ahogy Henry ledobta a cipőjét az előszobában (csend, csend), ahogy a villa megcsörrent a tányérján, miközben elfogyasztotta az egyszemélyes, serpenyőben sült vacsorát (csend, csend)… Hirtelen fülsértőnek hangzott a saját torokköszörülése is (csend, csend stb.) Arra gondolt, felhívja a Baltimore-ban lakó húgát, hogy beszámoljon, milyen volt a randi Mollyval. A húga egyetemre járt, roppant társaságkedvelő volt, és folyton nyaggatta, hogy járjon el többet otthonról. Nem titkoltak el semmit egymás elől, de ezek az állathang-hallucinációk még túl frissek és túl aggasztóak voltak, hogy beszéljen róluk.

Az este folyamán öntudatlanul is fel volt készülve rá, hogy újabb kitöréseket kell végighallgatnia Lazavik vagy Dzedka részéről, de a nappaliban zavartalan csend honolt. A halak kommentár nélkül elfogyasztották a saját vacsorájukat, és most csak lebegtek az akváriumukban, elegánsan és nyugodtan. Ránézésére úgy tűnt, békében vannak a világgal és egymással. Henry egy nyikkanást sem hallott tőlük az előző délután óta. Azért ideges pillantásokat vetett feléjük, és képtelen volt az előtte fekvő New Yorkerre koncentrálni. Mindegy, úgyis a márciusi szám volt.

– Gondoljuk ezt át – döntötte el végül, és visszatette a magazint a dohányzóasztalra. Henrynek szokása volt, hogy minden problémáját hangosan átbeszélte saját magával, még az előző kis garzonlakásban töltött idejéből. Vajon ez a megingott mentális stabilitás jele volt-e, amiatt sosem jutott eszébe aggódni?

Az ujjain számolva sorra vette a tételeket.

– Egy: a tegnapi nap előtt nem fordult elő velem semmiféle furcsaság. – Kicsit eltöprengett, mielőtt folytatta. – Kettő: nincs semmi más szokatlan tünetem, se fizikai, se mentális. Minden meglehetősen normálisnak látszik. Három: úgy tűnt, Murray nem találja aggasztónak a dolgot. De lehetséges, hogy nem is értette igazán. Négy… – Hosszú szünet következett. Nem jutott eszébe semmi, amit negyedikként felsorolhatna.

A tekintete ismét a halakra kalandozott. Dzedka az ablakkal szembefordult. Micsoda létezés!, gondolta Henry. Milyen kicsinek kell lenni egy agynak, hogy képes legyen elviselni ezt a korlátolt és monoton életet? Elképzelte, hogyan festhet a nappali a halak perspektívájából, az akváriumból nézve. Nyilván homályos és elmosódott minden. Az ő számukra ez az elmosódott homály képviseli a tudás legszélső határát, az ismert univerzum legtávolabbi vidékét.

– Nem vagyok őrült – jelentette ki kísérletezően. Rögtön úgy érződött, hogy ez a helyes következtetés, mintha megráztak volna egy csengőt, amely a vita végét jelzi, bár Henry nem tudta volna megmondani, miért érzi így. Talán egyszerűen csak az állatok szóáradatának dühös intenzitása miatt – a félbolond lombjáró a kocsishoz illő modorával, a vadul civakodó halak, a két megvető kutya – Henry huszonnyolc éve létezett a világban, de szelíd agyát sosem árasztotta el ennyi vitriol. – Csak egy lehetőség van – érvelt hangosan. – Ha ezek nem az én gondolataim… akkor csak az övéik lehetnek.

– Lárifári – vetette közbe ekkor Dzedka.

Henry ez alkalommal már meg sem lepődött. Nem érzett mást, csak megadó, fáradt beletörődést.

– Dzedka, ezt nekem mondtad? Nem értesz egyet velem?

Az a lehetőség, hogy kétirányú kommunikáció is lehetséges, hogy a madarak, kutyák és halak is megérthetik az emberi beszédet, eddig eszébe sem jutott. Az egész jelenség kezdett tudományosnak érződni – egy váratlan fejlemény, amelyet módszeresen meg kell vizsgálni.

– Lárifári – ismételte meg Dzedka, még nyomatékosabban.

– Oké, annak, amit mondtam, melyik részére gondolsz?

– Hiába mondasz mást, csak sós víz folyik az ereidben! – jelentette ki a hal sztentori hangon. Úgy tűnt, eddig csak erőt gyűjtött a következő sértésre. – Sós víz, megsavanyodott fenékvíz, a romlás és a bomlás esszenciája. A rémült matrózok vizelete, rothadó húscafatok, amiket még a kutyák is kerülnek, a maradék, ami lesüllyed egy háromárbócos hajó fenekének legmélyére, ahol aztán mindent összekotyvaszt a hullámzás a pestis förtelmes zabkásájává… kizárólag ebből áll a családod vérvonala, amire olyan büszke vagy!

Lazavik nem válaszolt rögtön. Talán visszariasztotta az irányába célzott átkozódás.

Henry vegyes érzelmekkel dőlt hátra. Úgy érezte, megerősítést nyert a meggyőződése, mely szerint a hangok valódiak, és megkönnyebbült, hogy ép az elméje. Kijózanította, hogy hirtelen milyen félelmetes jelentőségre tett szert az élete. Ugyanakkor nyomasztotta, hogy az állatok milyen egyértelműen utálatosak – legalábbis azok a képviselői, akiket ez idáig szerencséje volt hallani.

És sajnálta Lazavikot. Hogy fogja überelni, amit a fejéhez vágtak?