Nagyszüleimnek, Herman és Inez Deteringnek

Sok ajándékot hagytatok ránk, amiket továbbvihetünk,
és mindezekért hálás vagyok – különösen ezekért a napokért:
az öleléseitekért, a melegségetekért, a kedvességetekért,
és minden emlékemért a gyermekkoromról,
amit a texasi farmotokon szaladgálva töltöttem.

Mindketten nagyon hiányoztok – a legjobb, leghálásabb módon.

Egy

ANYÁM AZT KÉRTE a halálos ágyán, hogy menjek el vakációzni.

– Tedd meg, jó? – mondta, és egy hajtincset tűrt a fülem mögé. – Foglalj le egy utat, és menj. Mint ahogy a normális emberek teszik.

Nyolc éve nem voltam nyaralni.

Úgy mondtam azt, hogy „jó”, mint ahogy az ember a beteg anyjának szokta, ha kér valamit. Aztán hozzátettem, mintha alkudoznánk:

– Egy útra elmegyek.

Persze akkor még nem tudtam, hogy ez az utolsó kívánsága, azt hittem, csak egy beszélgetés az éjszakai kórházban.

De aztán egyszer csak eljött a temetése utáni este. Nem tudtam elaludni, forgolódtam az ágyamban, állandóan eszembe jutott az a pillanat, ahogy a szemembe nézett, és megszorította a kezemet, mintegy megpecsételve az alkut. Mintha számítana valamit is egy nyaralás.

Hajnali három óra volt, a gyászruhámat, amit a temetésen viseltem, ledobtam egy székre. Éjfél óta vártam, hogy el tudjak aludni.

– Jól van, na – mondtam hangosan, bár senki sem volt ott.

Aztán hason fekve átkúsztam a takarón a földön lévő laptopomért, és a képernyő kék fényénél félig csukott szemmel beütöttem, hogy „olcsó repülőjegy akárhová”, és találtam egy olyan oldalt, ahol a hetvenhat dolláros úti célok voltak felsorolva. Úgy görgettem, mintha ruletteznék, majd egyszer csak megálltam annál, hogy Toledo, Ohio, és megnyomtam a „kosárba” gombot.

Két jegy Toledóba. Mint később kiderült, nem visszaváltható. Amolyan Valentin-napi csomag szerelmeseknek.

Kész, meg is volt.

Betartottam az ígéretemet.

Az egész nem tartott tovább egy percnél.

Most már csak arra kellett magam rávenni, hogy el is menjek.

ALUDNI AZONBAN még mindig nem tudtam.

Hajnali ötkor, amikor éppen pirkadni kezdett, föladtam, lerángattam a takarómat és a lepedőt az ágyról, betámolyogtam a gardróbszobába, összegömbölyödtem az ágyneműből készített fészekben, és az ablaktalan sötétben végre el tudtam aludni.

Délután négy óra volt, amikor fölébredtem.

Riadtan fölpattantam, végigbotladoztam a szobámon, rosszul gomboltam be a blúzomat, és beütöttem a sípcsontomat az ágy lábába, mintha éppen késésben volnék a munkából.

De nem késtem el.

Glenn, a főnököm mondta, hogy ne menjek be. Sőt, valójában megtiltotta, hogy egy hétig betegyem az irodába a lábam.

– Ne is gondolj arra, hogy bejössz – mondta. – Maradj szépen otthon, és gyászolj.

Maradjak otthon, és gyászoljak?

Szó sem lehet róla.

Különösen azért nem, mert megvettem a jegyeket Toledóba, és meg kellett keresnem a barátomat, hogy rávegyem, jöjjön el velem.

Senki sem utazik Toledóba egyedül. Különösen nem Valentin-napkor. Hát nem igaz?

Abban a pillanatban mindez nagyon sürgősnek tűnt.

Ha más lelkiállapotban lettem volna, egyszerűen csak küldök egy üzenetet Robbynak, hogy munka után nézzen be hozzám, és szépen meghívtam volna, jöjjön el velem. Vacsoránál, ital mellett. Mint egy normális ember.

Az talán jobb megoldás lett volna.

Vagy jobb eredményre vezetett volna.

Ám én akkor nem voltam normális. Olyan ember voltam, aki a gardróbjában, a földön alszik.

Mire aznap délután beértem az irodába, éppen, amikor már vége volt a munkaidőnek, a hajam félig volt megfésülve, a blúzom félig betűrve, és a temetésen viselt nadrágkosztümöm zsebében még mindig ott volt az összehajtogatott programfüzet, a borítóján az anyám érettségi fotójával.

Azt hiszem, elég fura munkába menni az anyánk temetésének másnapján.

Utánanéztem, leggyakrabban három napot szoktak kivenni gyász esetén, bár Glenn azt mondta, én vegyek ki ötöt. Álmatlan éjszakáimon a következőket kerestem még ki: „hogyan add el a szüleid házát”, „szórakozási lehetőségek Toledóban” (meglepően hosszú volt a lista), és „mit tegyünk álmatlanság esetén”.

Mindenesetre nem kellett volna bent lennem a munkahelyemen.

Ezért hezitáltam Glenn irodájának ajtajában, és ezért hallottam meg véletlenül, hogy Robby és Glenn rólam beszélnek:

– Hannah be fog szarni, amikor megmondod neki… – volt az első, amit meghallottam, mégpedig Robby hangján.

Aztán Glenn:

– Talán majd ráveszlek, hogy mondd meg neki te.

– Nem akarod átgondolni még egyszer?

– Nincs mit átgondolni.

Eleget hallottam, benyitottam az ajtón.

– Mit kell átgondolni? Ki mond el nekem micsodát? Pontosan miért is fogok én beszarni?

Később megpillantottam magam a tükörben, és szembesültem azzal, mit is láthattak azok ketten, amikor a hangomra odafordultak. Elég annyi, hogy többek közt véreres volt a szemem, a blúzom gallérjának fele be volt gyűrődve a kosztümkabátom hajtókája alá, és nem kevés könnyáztatta festék maradt az arcomon az előző napról.

Riasztó voltam, de a főnököm nem riadt meg egykönnyen.

– Mit keresel te itt? – kérdezte Glenn. – Kifelé!

Kedvességgel sem volt vádolható.

Határozottan megálltam az ajtóban, mint aki a területét védi.

– Beszélnem kell Robbyval.

– Ezt megteheted máshol is.

Igaza volt, Robbyval gyakorlatilag együtt éltünk. Mármint amikor nem dolgoztunk. De általában dolgoztunk.

Na de mit kellett volna tennem? Kimenni a parkolóba?

– Csak öt percet kérek – alkudoztam.

– Semennyit sem kapsz – felelte Glenn. – Menj haza!

– El kellett jönnöm otthonról. Valamit muszáj csinálnom.

Glennt azonban mindez nem érdekelte.

– Most halt meg az anyád. Eredj, legyél a családoddal.

– Ő volt a családom – vágtam rá, és igyekeztem, hogy ne remegjen a hangom.

– Pontosan – felelte Glenn, mintha csak őt igazoltam volna. – Ezért kell gyászolnod.

– Nem tudom, hogyan kell.

– Senki sem tudja – mondta Glenn. – Akarsz egy kézikönyvet?

– Miért, van neked? – kérdeztem, és lesújtóan néztem rá.

– Az áll a kézikönyvben, hogy kifelé innen.

Megráztam a fejem.

– Tudom, azt hiszed, hogy nekem… – Itt elhallgattam egy pillanatra, nem voltam benne egészen biztos, mit is hisz. – …szóval, hogy nekem ott kell üldögélnem, és az anyámra gondolnom, vagy ilyesmi… de igazán jól vagyok. – Majd az igazságnak megfelelően hozzátettem: – Nem is álltunk annyira közel egymáshoz.

– Éppen eléggé – felelte Glenn. – Tűnj már el!

– Csak engedd, hogy… iktassak, vagy valami ilyesmit.

– Nem.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy Glenn, aki olyan, mint egy tank – a kopasz fején a szeplőket meg mintha valaki egy shakerből fröcskölte volna rá –, azok közé a főnökök közé tartozik, aki nyersnek tűnik, de valójában a te érdekedet nézi.

Glenn azonban általában kizárólag Glenn érdekeit nézte.

És úgy döntött, hogy éppen akkor nem voltam munkaképes állapotban.

Megértettem.

Különös idők voltak azok. Alig értem haza egy dubaji munkáról, amikor hívtak a sürgősségiről, hogy az anyám összeesett a zebrán.

Egyszer csak ott találtam magam a kórházban, és láttam, hogy folyamatosan hány, azt sem tudta, milyen év van, sem azt, ki az elnök. Aztán megkaptam a diagnózist egy orvosnőtől, akinek rúzsos volt a foga, hogy az anyám a májzsugor utolsó fázisában van. Próbáltam érvelni, hogy már nem iszik. Már nem iszik.

Aznap este elmentem a lakására, hogy elhozzam a meleg zokniját és a kedvenc takaróját, és közben megtaláltam az eldugott vodkásüvegeit. Eszelősen elkezdtem kiborogatni az összeset a mosogatóba, majd megnyitottam a csapot, hogy lemossam a szagot, és közben végig arra gondoltam: a legnagyobb kihívás az lesz, hogy rávegyem, változtasson az életén.

Sokadjára.

Akkor azt hittem, több ideje lesz.

Mint ahogy valamennyien mindig azt hisszük.

De elment, még mielőtt egyáltalán felfogtam volna, hogy meg is halhat.

Sok volt ez az egész, ezt még Glenn is megértette, akinek annyi érzelmi intelligenciája volt, mint egy légkalapácsnak.

Viszont semmit sem akartam kevésbé, mint otthon maradni, és ezen gondolkodni.

Elhatároztam, hogy beszélek vele, engedjen visszamenni dolgozni, még ha mindketten bele is döglünk. És aztán rábeszélem Robbyt, hogy jöjjön velem Toledóba.

És akkor talán… de csak talán, kicsit majd tudok aludni is.

Határozottan, annyira, hogy egyikük sem mert volna megállítani, beljebb léptem az irodába, és leültem a Glenn íróasztalával szemközti üres székre.

– Miről beszélgettek? – kérdeztem, kicsit változtatva a témán. – Valami meeting van?

– Csevegtünk – felelte Glenn, mint aki tudja, hogy hallgatóztam.

– Főnök, te nem szoktál csevegni. Te csak meetingeket tartasz – mondtam.

Robby, aki jóképű volt, mint mindig, fekete szempillával keretezett kék szemét rám emelte. Az volt a tekintetében, hogy rátapintottam a lényegre.

Egy pillanatra jól megnéztem magamnak. Anyám teljesen odavolt tőle, amikor bemutattam neki.

„Úgy néz ki, mint egy űrhajós”, mondta, és nagyon igaza volt. Robbynak felnyírt tüskehaja volt, veterán Porschéja, és hihetetlen önbizalma, a legjobb, legszexibb, legűrhajósabb értelemben. Anyámnak még én is imponáltam, pusztán azért, mert Robbyval járok. És, hogy őszinte legyek, én is imponáltam magamnak.

Robby nemcsak a legkúlabb pasi volt, akivel valaha is jártam, hanem még csak találkozni sem találkoztam hasonlóval.

De most nem erről volt szó.

– Mi az pontosan, amit Robbynak el kell mondania nekem? – kérdeztem Glenntől.

Glenn sóhajtott, mint aki azt akarja mondani, jól van, akkor hát essünk túl rajta.

– Várni akartam, amíg… – végignézett rajtam – …legalább lezuhanyozol… Szóval Londonban nyitunk irodát.

– Irodát Londonban? – kérdeztem. – És ez miért rossz hír?

Glenn zavartalanul folytatta:

– És szükségünk van valakire, aki…

Fölemeltem a kezem, mint aki jelentkezik.

– Megyek! Benne vagyok! Elvállalom!

– …aki beindítja az irodát, és sínre teszi – fejezte be Glenn. – Két év.

Hahó, London! Elmenni Londonba egy hatalmas projekt miatt, amihez annyi munkaalkoholizmus kell, hogy két éven át semmi más sem számít?

Ott egye meg a fene a vakációt. Megyek.

Már magától a gondolattól hullámokban tört rám a megkönnyebbülés. Egy ilyen, minden mást elfeledtető munkaprojekt elvileg minden problémámról elvonhatja a figyelmemet.

Igen.

Ám ekkor észrevettem, hogy mindketten furcsán néznek rám.

– Mi van? – kérdeztem, és a kettejük közötti üres helyet néztem.

– Kettőtök közül az egyik megy… – mondta ekkor Glenn, és Robbyra meg rám mutatott.

Hát persze. Én voltam Glenn protezsáltja, akit évek alatt kinevelt magának, Robby pedig a legszexibb pasi, akit a konkurenciától csábított el. Ki más indulhatna még?

De még mindig nem tudtam, mi a probléma.

– És ez azt jelenti, hogy aki nem megy, annak itt kell maradnia.

Annyira szerettem a munkámat, hogy még az sem zavart, hogy két évig külön leszek a fiúmtól. Egy kicsit sem.

És annyira nagyon szerettem volna újra dolgozni.

– Újév után fogom bejelenteni, hogyan döntöttem London-ügyben – mondta Glenn –, addig is érezzétek úgy, hogy versenyeztek a helyért.

Nem lesz itt semmiféle verseny, én fogom megkapni az állást.

– Rendben – mondtam egy kis vállrándítással. – Már korábban is versenyeztünk – bólintottam Robby felé –, szeretünk versenyezni. És két év nem olyan hosszú idő, bármelyikünk győz is. Meg tudjuk csinálni, ugye?

Ha jobban odafigyeltem volna, észrevettem volna, hogy Robbyt mindez sokkal kevésbé érdekli, mint engem. Ám én akkor túlságosan kétségbe voltam esve ahhoz, hogy saját magamon kívül bárki másra is tudjak gondolni.

Féltem attól, hogy átérezzem, mivel jár az, hogy elvesztettem az anyámat. Rettegtem, hogy otthon ragadok, és nem lesz semmi, ami elvonja a figyelmemet. Csőlátásom lett, csak a menekülésre tudtam gondolni, lehetőleg egy távoli országba, és minél hamarabb.

A következő hétre be voltunk osztva Robbyval Madridba egy háromhetes munkára, de abban sem voltam biztos, hogy olyan sokáig kibírom a várakozást.

Először is, valahogy túl kell élnem a maradék gyászszabadságomat.

– Abból, amit véletlenül meghallottam – mondtam –, rossz hírekre számítottam.

– Ez nem a rossz hír volt – mondta Robby, és közben Glennt nézte.

Én is ránéztem.

– És mi a rossz hír?

Glenn még csak ki sem várt egy kicsit, azonnal kimondta:

– A rossz hír az, hogy nem utazol Madridba.

Így visszatekintve, az, hogy megjelentem az irodában vörös szemmel és kócosan, nem igazán volt jó húzás. Ezt minden bizonnyal tudnom kellett volna.

De nem tudtam.

– Nem megyek Madridba?

Robby kitartóan bámult ki az ablakon.

– Nem – ismételte meg Glenn, majd hozzátette: – Agyilag nem vagy rendben.

– De… – Azt sem tudtam, hogyan védekezzek. Hogy mondjam meg, hogy ez az egyetlen dolog, aminek már előre örültem?

Glenn zsebre vágta a kezét, Robby meg továbbra is nézett ki az ablakon.

Végül aztán megkérdeztem:

– Kit küldesz helyettem?

Glenn előbb Robbyra nézett, csak aztán válaszolt:

– Taylort.

– Taylort… küldöd?

Glenn bólintott.

– Ő a második legjobb – felelte, mint aki ezzel lezárta a témát.

De én nem:

– A legjobb barátnőmet és a fiúmat elküldöd, én meg itt maradok három hétig egyedül? Pár nappal az anyám halála után?

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem álltatok olyan közel egymáshoz.

– Szerintem te meg azt mondtad, hogy elég közel.

– Nézd – szólt Glenn –, ezt hívják úgy, hogy üzleti döntés.

Megráztam a fejem, ez így nem fog működni.

– Nem büntethetsz, és nem foszthatsz meg azoktól, akikre számíthatok. Ez az én utam. Az én ügyfeleim.

– Majd legközelebb te utazol – felelte Glenn, és felsóhajtott.

– Most akarok menni.

Glenn megvonta a vállát.

– Én pedig meg akarom nyerni a lottófőnyereményt. De nem fogom.

Glenn az a fajta pasi volt, aki abban hitt, hogy a nehézségektől csak erősebb lesz az ember.

Egy percig hallgattam, hogy levegőhöz jussak, csak aztán szólaltam meg:

– Ha Taylor megy helyettem, én hova megyek?

– Sehova.

– Sehova?

Glenn bólintott.

– Pihenésre van szükséged. Ráadásul minden hely foglalt – tette hozzá, és a laptopján kezdett görgetni. – Dzsakartát vitték, Kolumbiát is. Bahreint is. És a Fülöp-szigeteken az olajmuftikat is. Minden foglalt.

– De… mit tegyek én?

Glenn megvonta a vállát.

– Tennél-vennél itt, az irodában.

– Komolyan beszélek.

Glenn azonban folytatta:

– Elkezdhetnél kötni, vagy pozsgásokat gyűjteni. Ráhajtani a személyiségfejlődésedre.

Nem, nem és nem.

Glenn azonban nem hagyott beszélni:

– Kell neked egy kis szabadidő.

– Gyűlölöm a szabadidőt. Nem akarok szabadidőt.

– Ez nem arról szól, hogy te mit akarsz, hanem hogy mire van szükséged.

Kicsoda Glenn? A terapeutám?

– Dolgoznom kell, mert akkor vagyok jobban, ha dolgozhatok.

– Itt is tudsz dolgozni.

De nekem menekülésre volt szükségem.

A torkomban éreztem a pánikot.

– Figyelj, te ismersz. Tudod, hogy ki kell mozdulnom. Nem ülhetek csak úgy itt, és… nem főhetek a saját levemben. Mozgásban kell lennem. El kell utaznom valahova. Olyan vagyok, mint a cápa, tudod? Állandó mozgásban. A kopoltyúimnak vízben kell lenniük. – Úgy mutattam a bordáimra, mintha azt akarnám neki megmutatni, hol vannak a kopoltyúim. – Ha itt maradok – tettem hozzá –, meghalok.

– Egy frászt – mondta Glenn. – Sokkal nehezebb meghalni, mint ahogy képzeled.

Glenn utálta, ha az ember könyörög.

De én akkor is könyörögtem:

– Küldj el valahova. Akárhova. Ki kell szabadulnom innen.

– Nem menekülhetsz egész életedben – mondta Glenn.

– De még mennyire, hogy igen.

Glenn arcán látszott, hogy ezzel elmentünk a falig, de bennem volt még harci kedv:

– Mi van azzal az izével Burkina Fasóban?

– Kutyaház megy.

– De én három évvel régebb óta vagyok itt, mint ő.

– De ő tud franciául.

– És mi van a nigériai esküvővel?

– Amadit küldöm.

– Még fél éve sincs, hogy itt van!

– De a családja Nigériából való. És beszél…

– Na jó, felejtsd el.

– …jorubául, és egy kicsit ibo nyelven is.

Ez volt a lényeg, Glenn-nek meg kellett őriznie a hírnevét.

– Majd akkor küldelek – mondta, mint aki valóban végzett –, ha megtaláltam neked a legmegfelelőbb munkát. Ami a legjobb az ügynökségnek. Nem küldelek olyan helyett, aki képzettebb nálad.

Összehúztam a szemem, és úgy néztem Glennre, mint aki kesztyűt dob neki.

– Nálam senki sem képzettebb.

Glenn tetőtől talpig végigmért, fegyverként használta a megfigyelőképességét.

– Talán igen, talán nem – szólalt meg végül. – De csak tegnap temetted el az anyádat.

A szemébe néztem.

Ő azonban csak folytatta:

– Magas a pulzusod, a szemed véreres, a sminked el van kenve, hadarsz, és rekedt a hangod. Nem fésülködtél, remeg a kezed, és légszomjad van. Totál kivagy. Menj haza, zuhanyozz le, egyél valami finomat, gyászold az anyádat, aztán keress valami átkozott hobbit, mert garantálom, hogy tutira nem mész sehova, amíg össze nem kapod magad.

Ismertem ezt a hanghordozását.

Nem ellenkeztem.

De hogyan térhetnék vissza a munkába, ha nem hagyja, hogy visszatérjek?

Kettő

MONDTAM MÁR, mivel keresem a kenyeremet?

Ezt általában addig halogatom, amíg csak lehet, mert ha nevén nevezem a hivatásomat, az emberek egy csomó mindent feltételeznek rólam, és egyikben sem lesz igazuk.

Azt hiszem azonban, most már elkerülhetetlen, hogy megmondjam.

Az én életem nem értelmezhető, ha valaki nem tudja rólam, mit csinálok. Szóval: kiemelt személyek védelmét biztosító ügynök vagyok.

De senki sem tudja, az mi.

Mondjuk akkor úgy, hogy testőr vagyok.

Ezt viszont sokan félreértik, és biztonsági őrnek neveznek, de – csak hogy tisztán lássunk – az távolról sem az, mint amit én csinálok.

Nem üldögélek egy golfkocsiban a bevásárlóközpont parkolójában.

Különleges munka az enyém. Évekig tart a kiképzés, és speciális készségeket igényel, no meg nehéz ide bekerülni. Furcsa elegye a csillogásnak (utazás első osztályon, szállás luxushotelekben, találkozás dúsgazdag emberekkel) és a teljesen hétköznapi tevékenységeknek (táblázatok, ellenőrző listák, valamint a szőnyeg kockáinak megszámolása a szállodai hallban). Általában a nagyon gazdagokat, vagy néha a híreseket, védjük mindazoktól, akik ártani akarnak nekik. És valóban nagyon jól megfizetnek minket.

Tudom, mire gondolnak.

Arra, hogy százhatvanhét centi vagyok, nő, és egy kicsit sem izmos. Ugyanis a testőr sztereotípiáját látják maguk előtt, netán valami kidobóembert, akinek kidagadnak az izmai a szűk ingéből, és megjegyzik, hogy én ennek pont az ellentéte vagyok. És csodálkoznak, mit tudok csinálni egyáltalán.

Tegyük ezt tisztába.

A szteroidokkal felfújt bokszolók a testőröknek csak az egyik típusát képviselik, őket azok alkalmazzák, akik azt akarják, hogy az egész világ tudja, hogy testőreik vannak.

Csakhogy a legtöbben nem ezt akarják.

A személyi védelemre szoruló ügyfelek közül a legtöbben nem szeretnék, hogy bárki is tudjon erről.

Nem azt mondom, hogy az izompacsirták nem hasznosak. El tudják riasztani az embereket, de ennek az ellenkezője is megtörténhet.

Valójában minden a fenyegetettség típusától függ.

Az ember általában nagyobb biztonságban van, ha észrevétlenül védik. Én pedig fantasztikusan jó vagyok abban, hogy észrevétlen legyek. Valamennyi női testőr így van ezzel, ezért van ránk akkora kereslet. Mi soha senkinek nem vagyunk gyanúsak.

Mindenki azt hiszi, hogy mi vagyunk a dadusok.

Én olyan védelmet nyújtok, amiről a legtöbben – beleértve az ügyfelet is – azt sem tudják, hogy létezik. Én vagyok a világon a legártatlanabb külsejű valaki. Óvónőnek néznél, és nem is gyanítanád, hogy egy dugóhúzóval képes lennék ölni.

Pedig képes lennék.

Vagy golyóstollal, vagy akár egy damasztszalvétával.

De nem fogom megtenni.

Ha ugyanis a dolgok odáig fajulnak, hogy ölnöm kell, akkor valamit nem jól tettem. Az én munkám az, hogy észleljem a bajt, mielőtt létrejön, és elkerüljem.

Ha egy villával szemen kell szúrnom valakit, már elbuktam.

És én nem hibázom.

Legalábbis a munkámban nem.

Egyszóval az én munkám nem az erőszakról szól, hanem az erőszak elkerüléséről. Inkább agy-, semmint izommunka. Előkészület, megfigyelés, állandó éberség.

Előjelekről szól, mintákról, és a helyiség ismeretéről, még mielőtt belépnék.

Ez nem olyasmi, amit csinálsz, hanem az, ami te magad vagy. Az én sorsom minden bizonnyal a negyedik osztályban dőlt el, amikor először választottak meg telekocsi-ellenőrnek, és kaptam egy világító vállszalagot meg egy jelvényt (máig az éjjeliszekrényemen van). De lehet, hogy hetedikben volt, amikor a lakás mellett, ahova költöztünk, volt egy dzsúdzsucustúdió, és meggyőztem anyámat, hogy engedjen le edzeni. Vagy akkor, amikor az anyám állandóan szörnyű pasikat cipelt haza.

Bármi volt is az, amikor az egyetem első évfolyamában megláttam egy toborzóstandot kék-fehér táblával, hogy MENEKÜLJ AZ FBI-HOZ, nagyjából eldőlt a dolog. Imádtam menekülni. Amikor kiváló tesztet írtam lelkiismeretességből, mintafelismerésből, megfigyelőképességből, figyelem lekötéséből és altruizmusból, azonnal fölvettek.

Addig voltam ott, amíg Glenn Schultz oda nem ment, és el nem halászott az orruk elől.

A többi már történelem. Mindenre megtanított, amit ő tudott, aztán elkezdtem járni a világot, ez a munka lett az életem, és egyre jobban csináltam.

A lényeg, hogy imádtam.

Muszáj szeretned ezt a munkát. Mindenedet oda kell adnod érte. Képes kell legyél odaállni egy golyó elé, és ennek megvan az esélye, mert ezek az emberek nem igazán kedvesek, és az fáj, ha lelövik az embert. Nagy a kockázat és nagy a stressz is, de ha jól csinálod, akkor olyasvalamiről szól, ami több nálad.

Az a jó ebben a munkában, hogy mindennap megválaszthatod, ki akarsz lenni.

Persze nagyszerűek maguk a luxusutak is.

Általában rengeteget dolgozunk. Sok papírmunka, egy csomó előzetes helyszínfelmérés, eljárási rend. Mindent le kell írni. Állandóan résen kell lenni, és ez nem éppen pihentető.

De függővé tesz.

E mellett az élet mellett a normális élet meglehetősen unalmas.

Ennek a munkának még az unalmas része is valahogy izgalmas.

Állandóan mozgásban vagy, sosem állsz le. És túlságosan elfoglalt vagy ahhoz, hogy magányos légy.

Nekem mindig nagyon jól megfelelt.

Egészen addig, amíg Glenn oda nem kötött Houstonhoz, éppen akkor, amikor a legnagyobb szükségem lett volna menekülni.

AZNAP, AMIKOR Glenn megmondta, hogy nem utazhatok Madridba, nem indult be a kocsim, így Robby vitt haza a szakadó esőben a veterán Porschéján.

Ez rendben is volt, azaz nem egészen, mert még mindig nem hívtam meg Toledóba.

Talán a szakadó eső miatt volt – annyira zuhogott, hogy az ablaktörlők a legmagasabb fokozatra állítva is alig bírták –, hogy csak akkor tűnt fel, hogy Robby furán hallgatag volt egész úton, amikor hazaértünk.

Nem akartam kiszállni, annyira esett, így aztán Robby teljesen leállította a motort, és csak néztük, ahogy ömlik, olyan érzés volt, mint egy kocsimosóban.

Ekkor fordultam felé:

– Utazzunk el.

– Hogy micsoda? – kérdezte Bobby, és fölhúzta a szemöldökét.

– Ezért mentem ma be az irodába. Hogy elhívjalak vakációzni.

– Vakációzni? Hova?

Most már bántam a véletlenszerű választásomat. Hogy lehet neki vajon beadni Toledót?

– Velem – feleltem, mintha azt kérdezte volna, kivel.

– Nem értem.

– Úgy döntöttem, hogy elmegyek üdülni – mondtam, szándékom szerint lazán. – És szeretném, ha velem jönnél.

– Te nem szoktál vakációzni.

– Hát most pedig fogok.

– Három útra is meghívtalak, és mindegyikre nemet mondtál.

– Az azelőtt volt.

– Mielőtt?

Mielőtt az anyám meghalt. Mielőtt itt kellett maradnom. Mielőtt kiírtak a madridi melóból.

– Mielőtt vissza nem váltható jegyeket vettem Toledóba.

Robby rám bámult.

– Toledóba? – Ha eddig össze volt zavarodva, most aztán végképp. – Az emberek nem mennek vakációzni Toledóba.

– Világhírű a botanikus kertjük.

Robby nagyot sóhajtott.

– Semmiképpen sem megyünk oda.

– Miért nem?

– Mert lemondod.

– Melyik szót nem érted abból, hogy vissza nem váltható?

– Te nem ismered magadat valami túl jól, ugye?

– Nem tudom, mi a probléma – mondtam. – Te akartál menni, és most elmegyünk. Nem mondhatod egyszerűen csak azt, hogy remek, és igent mondasz?

– Nem mondhatom.

A hangjában volt valami fura eltökéltség. Miután kimondta, előrehajolt, és végigsimította a kormánykerék rovátkáit, úgy, hogy muszáj volt felfigyelnem rá.

Mondtam már, hogy úgy olvasom az emberek testbeszédét, mint ahogy mások a könyveket? Jobban tudok testbeszédül, mint angolul. Komolyan. Belevehetném az önéletrajzomba mint anyanyelvemet.

Az anyám lányaként felnőve kénytelen voltam megtanulni a nyelv ellentétét, mindazt, amit szavak nélkül fejezünk ki. A hivatásomban ez nagyon jól jött, de nem tudom, valójában áldás-e, vagy átok.

Robbyról ezeket tudtam meg abban az egyetlen pillanatban: Nem boldog. Fél attól, amire készül, de mindenképpen meg fogja tenni.

Igen, ezt mind a kormánykereket tartó ujjaiból olvastam ki.

És a merev testtartásából, meg abból, ahogy a levegőt beszívta. Ahogy a fejét oldalra fordította. És ahogy a szempilláit pajzsként használta.

– Miért? – kérdeztem. – Miért nem mondhatod?

Robby lesütötte a szemét. Aztán vett egy kis levegőt, megfeszült az állkapcsa, és megmerevedett a válla.

– Azért, mert szerintem szakítanunk kéne.

Lehetetlen, mégis igaz: megdöbbentett.

Elfordultam, és a műszerfalat bámultam. Bőrt utánzó textúrája volt.

Ezt valóban nem láttam előre.

Pedig én mindig mindent előre látok.

Robby folytatta:

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem működik köztünk.

Valóban mindketten tudjuk? Egyáltalán, lehet azt tudni, ha egy kapcsolat nem működik? Vagy minden kapcsolat túléléséhez kell egy adag megmagyarázhatatlan optimizmus?

Kimondtam az egyetlen dolgot, amire akkor gondolni tudtam:

– Most szakítasz velem? Egy nappal az anyám temetése után?

Úgy tett, mintha valami technikai hibán kaptam volna rajta.

– Az időzítés a legfontosabb most?

– A te aljas időzítésed? – kérdeztem, és megpróbáltam gondolkodni. – Nem tudom. Lehet.

– De lehet, hogy nem – mondta Robby. – És ne feledd, hogy nem is voltatok olyan közel egymáshoz.

Attól, hogy ez igaz, még nem volt helyes.

– Ez nem releváns – mondtam.

Szerintem igenis számít az időzítés. Egy kórházi kanapén aludtam négy napon át, éjjelente ötször keltem föl, miközben az anyám egy műanyag vödörbe okádott. Elnéztem, ahogy csontvázzá zsugorodik vékony kórházi hálóingében.

Az élet, ami nekem életet adott, a szemem láttára fogyott el.

Aztán intézkedtem a temetés ügyében. Megbeszéltem az összes apró részletet, a zenét, a büfét. Háziasszonyt alakítottam egész nap a középiskolai barátainak, kollégáinak, volt pasijainak, az Anonim Alkoholistáknál megismert társainak és az ivócimboráinak. Virágot rendeltem, egyedül húztam föl a fekete ruhám cipzárját hátul, még egy diavetítést is összeállítottam az életéről.

Robby téved.

Mert mindennek ellenére szerettem az anyámat.

Nem kedveltem, de szerettem.

És Robby alábecsült engem. Sokkal nehezebb egy nehéz embert szeretni, mint egy könnyen szerethetőt.

Erősebb voltam, mint gondoltam volna. Minden bizonnyal.

De azt gondoltam, nemsokára megtudom, hogy így van-e.

Mert ahogy az eső kicsit alábbhagyott, és nekinyomtam kezemet az ablaknak, meghallottam a saját halk, bizonytalan hangomat, alig ismertem rá:

– Nem akarok szakítani. Szeretlek.

– Ezt csak azért mondod – szólalt meg Robby, a hangjában olyan bizonyossággal, amit soha nem fogok elfelejteni –, mert nem tudod, mi a szerelem.

GLENN ÚGY egy éve figyelmeztetett minket erre, akkor, amikor az egész elkezdődött.

Amint meghallotta a pletykát, behívott minket a tárgyalóba, becsukta az ajtót, és behúzta a sötétítőt.

– Ez igaz? – kérdezte.

– Mi igaz? – kérdezett vissza Robby.

De hát ez a legendás Glenn Schultz volt. Nem bírta az ilyesmit.

– Te mondd meg.

Robby fölvette a legjobb pókerarcát, így aztán Glenn hozzám fordult.

De az én pókerarcom még jobb volt.

– Nem foglak titeket megakadályozni – mondta Glenn –, de kész terv kell.

– Mire? – kérdezte Robby, és az volt az első hiba, amit elkövetett.

– Arra az esetre, ha szakítotok.

– Lehet, hogy nem szakítunk – mondta Robby, de Glenn nem akart senkit sem megsérteni a válasszal.

Ehelyett – mint olyasvalaki, aki mindent tud, és még annál is többet – csak nézett egyikünkről a másikunkra, majd felsóhajtott.

– A gyerekrablásos meló volt, ugye?

Összenéztünk Robbyval. Vajon azután szerettünk egymásba, hogy ki kellett mentenünk egy gyerekelhelyezési üggyel kapcsolatban elrabolt gyereket? Túléltük a lövöldözést, az autós üldözést, a halált megvető éjszakai határátlépést, és a végén egymásnak estünk az ágyban, ha másért nem is, azért, hogy megünnepeljük, hogy mindennek ellenére életben vagyunk. És vajon az abból a munkából származó adrenalin ennyi hónap után is élteti a félig titkos románcunkat?

Nyilván így van.

De nem ismertünk be semmit.

Glenn túl régóta volt már ebben a szakmában ahhoz, hogy valami olyan szimpla dologra lett volna szüksége, mint a szóbeli megerősítés.

– Eszem ágában sincs beleavatkozni – mondta –, csak egy kérdésem van. Az ügynökök könnyen jönnek össze, de nehezen tudnak együtt maradni. Mit fogtok tenni, ha vége lesz?

Szemkontaktust kellett volna tartanom, ez a Tárgyalások 1. pontja. Sose süsd le a szemed.

De én lesütöttem.

– Komolyan? – kérdezte Glenn, és egy kicsit közelebb hajolt hozzám. – Szerinted ez tartós lesz? Azt hiszed, majd vesztek egy házat fehérre mázolt kerítéssel, és hétvégenként a helyi kistermelők piacára jártok? Vesztek egy kutyát? És a bevásárlóközpontba mentek pulóvert vásárolni?

– A jövőt senki sem tudhatja – mondta Robby.

– Azt nem, de titeket ismerlek.

Glenn eléggé ki volt akadva, és nem minden ok nélkül. Mi voltunk az ő befektetései, a gyerekei, a kedvencei és a nyugdíjalapja így, mind együtt.

Megdörzsölte a szemét, és amikor fölnézett, úgy szedte a levegőt, mint egy varacskos disznó. Ez is lett a csúfneve.

Végigmért minket.

– Nem tudom megakadályozni – mondta –, és meg sem fogom próbálni. De ezt itt és most megmondom nektek: nem lesz „kilépek a cégtől”, ha ez a dolog bedől. Tőlem ne reméljetek könyörületet, sem ajánlólevelet. Ha valahová akartok jelentkezni, a történelem legrosszabb ajánlólevelével foglak titeket kicsinálni. Ti az enyéim vagytok. Én hoztalak létre titeket, a tulajdonaim vagytok, és a francba, az ebben a szobában levők közül senki sem léphet ki. Még én sem. Értve vagyok?

– Igen – mondtuk egyszerre.

– Most pedig takarodjatok a szemem elől – mondta Glenn –, különben mehettek mindketten Afganisztánba.

ENNEK már egy éve.

Fura most arra gondolni, mennyire lenéztem Glennt az akkori pesszimizmusáért. A harmadik felesége éppen akkor hagyta el, ami ennél a hivatásnál nem ritkaság, hiszen az ember többször van munkában, mint otthon. Emlékszem, hogy magamban még a fejemet is csóváltam, ahogy mentem ki erről a megbeszélésről. És emlékszem, hogy arra gondoltam, mi Robbyval megmutatjuk neki, hogy nem volt igaza.

Snitt egy évvel későbbre: Robby lapátra tesz a zuhogó esőben, úgy, mintha mindkettőnknek szívességet tenne.

– Így lesz a legjobb – mondta –, neked most amúgy is gyászolnod kell.

– De nem szolgáltam rá erre – mondtam.

– Úgy értem, az anyádat kell gyászolnod.

Ja, hogy őt.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek.

Robbynak még ahhoz is volt képe, hogy játssza a sértődöttet.

– Légy szíves, őrizd meg a méltóságodat.

– Miért kéne?

– Mert mindketten felnőttek vagyunk. Mert tudjuk, mi a tét. Mert valójában annyira sosem szerettük egymást.

Ez olyan volt, mintha pofon vágott volna. Először néztem a szemébe, és megpróbáltam úgy beszélni, mint aki nincs meglepve.

– Nem?

– Hiszen tudod, hogy nem.

Hm, hát nem. Nem tudtam. Hihetetlenül bunkó dolog volt, és minden bizonnyal hazugság is, csak azért, hogy Robby mentséget találjon magának. Igaz, lapátra tett egy nappal az anyám temetése után, dehát mit számít, ha „valójában annyira sosem szerettük egymást”?

De jól van. Mindegy már.

Bár, ha egy Costa Rica-i hotelszobára gondolok, az mást mondana.

Abban a megalázó pillanatban – vajon valóban képes voltam éppen akkor mondani egy férfinak, hogy szeretem, amikor szakítani akart velem? – úgy tűnt, mintha Robby nemcsak az ő szeretetét vonta volna meg tőlem, hanem a világ összes szeretetét.

Én legalábbis úgy éreztem.

Mit mondhatnék? Egy krízisben nehéz rendesen gondolkodni, és a következtetés, amire jutottam, az volt, hogy csak úgy vagyok képes megmaradni, ha visszamegyek dolgozni. Nem kellettek hobbik, nem akartam megtanulni horgolni. Vissza kellett mennem az irodába egy új megbízatást kapni, és elnyerni a londoni iroda vezetői pozícióját. Világos volt, mint a nap. Valamit tennem kellett. Elmennem valahova. Szabadon. Minden eddiginél jobban vágytam erre.

De mielőtt még kiszállhattam volna a kocsiból az esőbe, hogy teljesen elfelejtsem Robbyt, meg kellett valamit kérdeznem tőle.

Egyenesen belenéztem a szemébe, és olyan hangszínnel, mintha csak simán kíváncsi lettem volna, megkérdeztem:

– Azt mondtad, nem működik köztünk a dolog. Miért?

Bólintott, mint aki helyénvalónak találja a kérdést.

– Az utóbbi néhány hónapban gondolkodtam ezen…

– Néhány hónapban?

– …és végül arra jutottam, hogy egyvalaki az oka.

– Mégpedig?

– Te.

– Én? – kérdeztem, és ösztönösen megráztam a fejem.

Robby bólintott, mintha hangosan is kimondta volna, hogy: igen, te vagy az oka. És akkor olyan hangon, mintha hasznos tanácsot adna, így szólt:

– Három alapvető hibád van.

Három alapvető hiba, visszhangzott a fejemben.

– Az első: állandóan dolgozol.

Rendben. Ő is állandóan dolgozik, de jó, legyen.

– A második – folytatta –, hogy nem vagy szórakoztató, tudod? Minden pillanatban annyira komoly vagy.

Hm… A francba. Ezzel hogyan lehet vitatkozni?

– És a harmadik – mondta, úgy, mintha valóban eljutottunk volna a perdöntő érvhez –, hogy nem tudsz jól csókolózni.

Három

EGY HÓNAPPAL KÉSŐBB még mindig dühbe jöttem, ha erre gondoltam.

Nem tudok jól csókolózni? Rosszul csókolok?

Szóval: „munkaalkoholista”, rendben. Az nem szégyen, ha valaki kiválóan dolgozik.

„Nem szórakoztató”? Bármit jelentsen is ez, de a szórakozás túl nagy hangsúlyt kapott.

De hogy „nem tudok csókolózni”… Ez a sértés a sírig el fog kísérni.

Mert ez elfogadhatatlan.

Csakúgy, mint az egész életem.

Az anyám meghalt. Aztán irodafogságra ítéltek. Aztán a világ legocsmányabb sértésével vége lett a leghosszabb kapcsolatomnak. És egyik ügyben sem tehettem semmit. Az anyám nem támadt föl, a volt fiúm és a legjobb barátnőm három hétre Madridba utaztak, ahova nekem kellett volna, én meg itthon maradtam Houstonban. Semmi dolgom nem volt, ráadásul a semmittevéshez sem volt senkim.

Máig sem értem, hogyan maradtam életben.

Mindent elkövettem, hogy állandóan legyen mit tennem. Átrendeztem az irattárat. Kisebb helyi ügyeket intéztem. Átfestettem a fürdőszobámat narancssárgára, bár a főbérlőmet nem kérdeztem meg. Kitakarítottam az anyám lakását, és meghirdettem eladásra. Munka után tíz kilométereket futottam, abban a reményben, hogy majd jól elfáradok. Számoltam a másodperceket, míg végre elutazhatok a városból.

Ja, és minden éjjel a gardróbom padlóján aludtam.

Az a négy hét fölért ezer évvel. És ez idő alatt csak egyetlen dologra emlékszem, ami jó volt.

Amikor átnéztem az anyám ékszerdobozát, találtam valamit, amiről azt hittem, elveszett, és ami mindenki másnak értéktelen lett volna. Egy összegabalyodott nyaklánc alatt találtam egy kis gyöngyökkel díszített ezüst biztosítótűt, amit a nyolcadik születésnapomon készítettem az iskolában.

A színek pont olyanok voltak, ahogyan emlékeztem rájuk: vörös, narancs, sárga, halványzöld, kék, ibolya, fehér.

Abban az évben nagy divat volt az iskolában a gyöngyös barátságtű, mindnyájan csináltunk ilyet, és a cipőfűzőnkre tűztük. Aznap, amikor a tanár behozott az iskolába gyöngyöket meg tűket, kész eksztázisban voltunk. Engedte, hogy a szünetekben csináljuk, és én eltettem a kedvencemet az anyámnak. Nagyon tetszett az az ötlet, hogy meglepem a saját készítésű ajándékommal egy olyan napon, amikor ő ad nekem ajándékot. Végül aztán nem adtam neki oda.

Valahogy reggelre eltűnt.

Hetekig kerestem. Többször megnéztem a gardróbom padlóján, a hátizsákom zsebeiben, az előszobaszőnyeg alatt. Az egyike volt életem meg nem fejtett rejtélyeinek. Sokáig hordoztam magamban a kérdést: hogyan veszíthettem el valami ennyire fontos dolgot?

De snitt, és huszonnégy évvel később ott volt, az anyám ékszerdobozában, és rám várt, mint egy régóta rejtőzködő válasz. Mintha az anyám egész idő alatt nekem helyezte volna biztonságba.

Lehet, hogy kicsit alulértékeltem az anyámat.

És magamat is.

Akkor ott rögtön kerestem a nyakláncai között egy vastagabb aranyláncot, és rátűztem a gyöngyös biztosítótűt, mint egy medált.

És hordani kezdtem. Állandóan, akár valami talizmánt. Éjszakára sem vettem le.

Észrevettem, hogy folyton megérintem, a sima kis gyöngyöket pörgetem az ujjaimmal, hogy halljam a vidám zörgést. Volt valami vigasztaló benne. Arra emlékeztetett, hogy a dolgok soha sincsenek annyira elveszve, mint hisszük.

Aznap délelőtt, amikor Robby és Taylor hazajöttek Madridból – amikor a tárgyalóban meetingünk volt, és Glenn megígérte, hogy végre ad nekem új megbízást –, annyit fogdostam azt a tűt, hogy már féltem, elkopik.

A lényeg az volt, hogy rövidesen megbízást kapok. Nemsokára elmenekülhetek. Mindegy, hova, de már az elutazás gondolatától is megkönnyebbült a szívem.

Nemsokára eltűnök innen.

És akkor, régóta először, jól fogom magam érezni.

Csak azt kell túlélnem, hogy újra találkozom Robbyval.

A mi kultúránkban a szívfájdalmat elég lazán kezelik. Úgy beszélünk róla, mint ami vicces, ostoba vagy cuki. Mint amit egy doboz Häagen-Dazs fagylalttal és egy flanelpizsamával meg lehetne gyógyítani.

De persze a szakítás is a gyász egyik fajtája. Nem csupán egy kapcsolat halála, hanem életed legfontosabb kapcsolatáé.

Erre nincs gyógyír.

Az, hogy „lapátra tettek”, szintén nem igazán kifejező. Úgy hangzik, mintha csak egy pillanat műve lenne. De a lapátra tevés örökké tart. Mert az, aki szeretett, úgy döntött, hogy már nem szeret többé. Ez egyáltalán valaha is elmúlik?

Ahogy vártam a tárgyalóban az asztalnál, ahová jóval előbb érkeztem, mint a többiek, hirtelen mintha rám szakadt volna a gondolat: az, hogy Robby elhagyott, mintha beigazolta volna a legrosszabb, legmélyebben lakozó és legtitkosabb félelmemet.

Lehet, hogy egyszerűen csak nem vagyok szeretetre méltó.

Úgy értem, igenis jó ember vagyok. Sok jó tulajdonságom van. Értek ahhoz, amit csinálok, erős a morális iránytűm… és tegyük hozzá, egész jól főzök. De hogyan hiheti bárki is azt, hogy valaki másnak ő lesz az első? Vajon én jobb vagyok, mint a világon az összes többi nagyszerű ember? Vajon eléggé különleges vagyok ahhoz, hogy valaki mindenki más közül egyedül engem válasszon?

Robby nem, az biztos.

Nem akartam viszontlátni. Sem gondolni rá. És nem akartam önértékelési válságba sem kerülni.

Csak baromira el akartam menni Texasból.

AZ ELSŐ, aki belépett a tárgyalóba, Taylor volt. A legjobb barátnőm, aki éppen akkor érkezett vissza Madridból az exemmel. Igaz, erről nem Taylor tehet.

Rövidebb lett a haja, afféle kis európai bubifrizurája volt a füle mögé tűrve, szempillaspirált használt, ami újdonság volt, jól kiemelte zöld szemét. Fölvisítottam, amikor megláttam, és a karjába vetettem magam.

– Hát visszajöttél – mondtam, és szorosan átöleltem.

Ő is megölelt.

– Meggyilkoltam az összes szobanövényedet – mondtam –, de ez az ára annak, hogy elmentél.

– Megölted a növényeimet?

– Hát nem láttad a hullákat?

– Szándékosan?

– Nem. Véletlenül – feleltem. – Az elhanyagolás és a túlzott figyelem kombinációja miatt.

– Ez valóban halálosnak hangzik – mondta, és rám mosolygott széles, jellegzetes mosolyával.

Ennél a munkájánál sokkal többet beszéltünk telefonon, mint általában. Leginkább azért, mert én folyton sírtam, és őt hívogattam.

Nagyon jól viselte, tényleg. Hagyta, hogy kedvemre feldolgozzam a történteket, kínlódjak, és levezessem a feszültséget, még akkor is, ha éppen álmából vertem föl.

Most, hogy megláttam, bevillant, hogy mióta nem kérdeztem már semmit őróla.

– Milyen volt az út?

– Jó – felelte.

Nem túl sokatmondó válasz.

Amikor leültünk, képtelen voltam magamba fojtani a kérdést, és suttogva megkérdeztem:

– És ő hogy van?

– Ki hogy van? – kérdezte Taylor.

– Akinek a neve a „lobbira” rímel.

– Aha – mondta, kicsit megfeszült az arca, valahogy úgy éreztem, nekem drukkol. – Azt hiszem, jól van.

– Ma mindenre azt mondod, hogy „jól”.

– Szóval… nincs valami jól.

– Hát, az sajnálatos.

– De az fontosabb – mondta Taylor –, hogy te hogy vagy?

– Egy hónapja ide kényszerültem. Döglődöm.

Taylor bólintott.

– Mert víz kell a kopoltyúidba.

– Köszönöm – mondtam –, végre valaki! Köszönöm, hogy te hiszel a kopoltyúimban.

Abban a pillanatban lépett be Glenn.

– Hagyjátok abba, ne beszéljetek kopoltyúról!

– Hiszen cápa – mondta neki Taylor a védelmemben.

– Akkor ne bátorítsd!

Jöttek be a többiek is, lassan tele lett a tárgyaló. Amadi, aki kerek orrával és széles mosolyával igencsak szeretetreméltó volt, Nigériából jött vissza. Kutyaház, hogy eltakarja az állán levő égési sebet, szakállt növesztett Burkina Fasóban. Kelly Dubajból tért vissza, az aranykarika a fülében nagyon jól illett szőke hajához.

Megpróbáltam nem keresni Robbyt a szememmel az ajtóban.

Kihúztam magam, kellemes, köszi-jól-vagyok-hát-te-hogy arckifejezést erőltettem magamra, annyira, hogy remegni kezdtek az arcizmaim. Nem vettem tudomást a fülemben zúgó fehér zajról.

Végre, amikor Glenn már éppen a torkát köszörülte, hogy beszélni kezdjen, belépett Robby.

Hosszabbra hagyta a tüskefrizuráját. Új, slim fit öltönyt viselt, hozzá számomra ismeretlen nyakkendőt, és a híres Vuarnet napszemüvegét, igaz, ahogy belépett, levette.

A francba, sikerült neki.

Mindig is jobban számított neki a külcsín, mint a belbecs.

Fáj, hogy látom? Kiszívta az összes levegőt a tüdőmből? Megbénítottak az érzéseim? Úgy éreztem magam, mint aki most hajtott le egy egész üveg szívfájdalmat?

Tulajdonképpen nem.

Ez jó, gondoltam.

Várjunk csak, ez valóban jó?

Ez azt jelenti, hogy túl vagyok rajta? Hogy használt a Houston purgatóriumában eltöltött, végtelen hosszúnak tűnő idő? Azt mondják, az idő begyógyítja a sebeket. Ez lenne az? Végeztem vele?

Vagy az elmúlt hónap kiölt belőlem mindenféle érzelmet?

Miközben Glenn felgyorsította a meetinget, levegőt is alig mertem venni.

Kérlek, kérlek, kérlek, mondtam magamban. Most az egyszer hadd ússzam meg.

Néha elgondolkodom, nem én hoztam-e a fejemre az átkot abban a pillanatban.

Mert amikor Glenn beszélni kezdett az új megbízásomról, hirtelen azt éreztem, hogy nem az a menekülés lesz, amelyet lélegzet-visszafojtva vártam.

– Legelőször is – mondta Glenn, amikor a teremben csönd lett, és rám mutatott –, beszéljük meg Brooks új feladatát. – Glenn mindig Brooksnak hívott, abban sem voltam biztos, hogy ismeri a keresztnevemet. – Nem akármilyen. Nem a szokásos mókuskerék, és nagyon nagy intenzitást kíván. Valójában minden jelenlevő új feladatot kap ezzel, afféle „mindenki a fedélzetre” helyzet van. De Brooks lesz a főszereplő. Mert megérdemli – tette hozzá kis fejbiccentéssel.

– Hol lesz? – kérdeztem.

– Szerintem azt akarod tudni, hogy ki lesz az.

– Nem – feleltem. – Határozottan arra vagyok kíváncsi, hogy hol lesz.

– Ugyanis ez az ügyfél – folytatta Glenn olyan hangon, mint amilyet az ember a kutyájával használ, mielőtt jutalomfalatot ad neki – nagyon, de nagyon híres.

A cégnél nem sok híres embert kellett védenünk. Más lett volna, ha Los Angelesben vagyunk, de mi Houstonban voltunk, itt jobbára olajtársaságok ügyvezetői és üzletemberek voltak az ügyfeleink. Legfeljebb néha egy erre haknizó kabarészínész. Egyszer kellett felmérnem egy távoli helyszínt Dolly Partonnak, nagyon aranyos köszönőlevelet írt, de ennyi.

Glennt néztem, aki elfojtott egy mosolyt.

Igazából izgatott volt, pedig Glenn soha semmi miatt sem izgatott.

– Ennek a bizonyos megbízásnak a helyszíne a nagyszerű Texas állam…

– Texas? – kiáltottam föl méltatlankodva.

Glenn tudomást sem vett rólam.

– Itt, a mi barátságos Houstonunkban, úgyhogy…

– Houstonban? – fakadtam ki, és hátratoltam a székemet.

Nyolc éve kapok megbízásokat, és ez idő alatt egyetlenegy helyszín miatt sem tiltakoztam. Nem így működik ugyanis ez a munka. Nem számít, hova kell menni. Oda, ahova küldenek. Ennyi.

Ámde.

Nagyon nehéz hónap állt mögöttem, így aztán már majdnem profihoz méltatlan módon viselkedtem.

Glenn azonban akkor megmondta, ki a védendő személy.

Önelégült mosollyal, mintha a jó hír semmissé tenne bármilyen jövőbeli rossz hírt, megtette a nagy kinyilatkoztatást:

– Ennek a munkának a főszereplője – mondta, és kattintott a távirányítóval, mire megjelent a kivetítőn egy filmplakát – Jack Stapleton.

Egyszerre kapott mindenki levegő után.

Robby köhögőrohamban fuldokolt.

Kelly úgy visított, mintha egy Beatles-koncerten lenne.

És akkor, amikor mindennek ellenére eldöntöttem, hogy a londoni munka minden problémámra megoldást jelent, így szóltam:

– Tudod, mit? Felmondok.

Négy

JACK STAPLETONT természetesen nem kell bemutatnom.

Minden bizonnyal az olvasó is csak úgy kapkodott levegő után.

A felmondásom említése szinte elveszett a bejelentés után kialakult káoszban.

Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán valaki meghallotta, kivéve Glennt, aki egyetlen legyintéssel söpörte félre, amit mondtam, mintha valami idegesítő rovart hessegetne el.

– Nem mondhatsz föl. Már megmondtam.

Úgy vártam, hogy elmehessek Texasból, mint fuldokló a mentőövet. Levegőt sem kaptam, annyira nagy csalódás volt, hogy itt ragadtam.

Azt azonban bevallom, hogy Jack Stapleton nevének említését nem tudtam közömbösen fogadni.

Vajon mi a jobb, itt Texasban védeni azt, aki kétszer egymás után nyerte el Az Év Legszexibb Férfija címet, vagy valahol máshol egy olajipari cég sárga fogú, vizenyős szemű, pocakos igazgatóját?

Hát lehet, hogy az előbbi. Talán.

Glenn mindenképpen így gondolta.

– Ez nem egy mindennapi pasas – jelentette ki Glenn, aki immár visszanyerte a humorát. – Jó, hogy Brooksnak volt ideje kipihenni magát, mert ezzel aztán sok dolga lesz.

Természetesen én még nem mondtam igent.

Viszont az is igaz, hogy nemet sem mondtam még soha.

Glenn kattintott egyet a távkapcsolóján, és a terem kivetítőjén megjelent az álomszerű Jack Stapleton fényképe a vörös szőnyegen, a maga százkilencvenkét centijével. Az egyhangú sóhajból ítélve úgy vélem, valamennyien tudtuk, kicsoda ez az ember.

Glenn sorra mutogatta a képeket. Minden új ügyféllel így tettünk, de mondanom sem kell, ez általában nem szokott minket ennyire lekötni… Az első néhány profi kép volt, Jack Stapleton olyan szűk pólóban, mintha festékszóróval fújták volna le, Jack Stapleton tépett farmerben, Jack Stapleton szmokingban, nyitott csokornyakkendővel. Úgy nézett a kamerába, mintha valamennyien éppen utána akartunk volna menni a hotelszobájába.

– Komolyan ő az ügyfél? – kérdezte Kutyaház, hogy biztos legyen a dologban.

Nyilván igen, de mindnyájan újra akartuk hallani, annyira hihetetlen volt.

– Igen, egészen biztos – mondta Glenn, majd Kellyre nézett. – Te nem vagy oda érte?

– Mi vagyok én, kamaszlány? – kérdezett vissza Kelly.

– Mintha hallottam volna emlegetni a nevét.

– Épeszű, felnőtt emberek nincsenek „oda” színészekért – jelentette ki Kelly úgy, hogy mindenki hallja.

Kutyaház ekkor fölrakta a lábát az asztalra, és kajánul rámosolygott Kellyre.

– Én pedig tudom, hogy Kellynek Stapleton képe van a zokniján.

– Azt ajándékba kaptam – vágta rá Kelly.

– De viseled.

– Fura, hogy te ezt tudod.

Ettől azonban Kutyaház még jobban vigyorgott.

– Hát nem ő van a telefonod háttérképén?

– Az egy hirdetés. És még furább, hogy ezt is tudod.

– A lényeg – mondta Glenn, és Kellyre mutatott figyelmeztetésül –, hogy legyetek profik. Bármitek van, amin az ügyfél arca szerepel…

Kutyaház elkezdte felsorolni a példákat:

– Pólók, tetoválások, tanga, bikini…

– …most szabaduljatok meg tőle – fejezte be Glenn.

Kelly dühösen nézett Kutyaházra, ő meg rákacsintott.

Glenn azonban nem azért jött, hogy itt jópofáskodjon. Fontos ügyfélről volt szó, és kiemelten fontos munkáról. Kivetített néhány lesifotót, láthattuk Jack Stapletont kockás ingben a kistermelői piacon vásárolni, Jack Stapletont baseballsapkában egy parkolóban. Aztán Jack Stapleton – te jóságos atyaúristen – testre tapadó bermudában a tengerparton, ahogy éppen előbukkan a hullámokból, és csillog, akár egy római isten.