Mesterházy Balázs

A Mediterrán-állandó

© Mesterházy Balázs, 2025

ISBN 978-615-6402-65-3

Kiadta az & kiadó.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

A szöveget gondozta Szeifert Natália

A borító Salgó Viktória Kék című festményének

felhasználásával készült

A szerző portréját Ráduly-Bagoly Tímea készítette

Olyan tengereket is ismerünk, amelyeket soha meg nem látunk,

és amelyekben soha meg nem mártózunk.

(Predrag Matvejević)

Köteleket vontam toronytól toronyig; füzéreket ablaktól ablakig;

arany láncokat csillagtól csillagig, és táncolok.

(Arthur Rimbaud)

A legszebb és legszomorúbb pillanat

A legszebb és legszomorúbb pillanat az, amikor a víz habján megcsillan a nap. Pattog a hátán kicsit, szivárványos kavalkád, tarka piac, komédia, kacagás, friss gyümölcs és halál. A hab táncol, tündököl, pezseg, a következő pillanatban pedig már árnyék borul rá. Kíséri az ember a szemével a fehér vizet, és nem is érti, hogy előbb még mit látott ebben az egészben.

A kabócák monoton zaja

A kabócák monoton zaja szinte kaparja az ember bőrét. A cirregés rázza a levegőt, a fül számára befogadhatatlan. Néma, ismétlődő próba ez az időtlenségből. Amikor abbahagyják, olyan a csönd, akár a fal. Szédülni kell, akkora súlya van a hiánynak. Az öreg horvát által eldobott pétanque-golyó is megáll a légben. Aztán újrakezdik. A Föld újra forog, a golyó talál, mi pedig folytatjuk a sétát a vörös, sziklaporos parti sétányon.

Alig emlékszem már, milyen

Alig emlékszem már, milyen lehetett, milyen volt. Csak néhány fotó maradt, az is foltos, egyszer véletlenül felborítottad a borospoharat, ráömlött a bor, akkor lett ilyen. Ott állok a tűző napon, a déli melegben Cres főterén. Mennyire más voltam. Az arcom elmosódott, mögöttem, a kikötő bejáratánál, a salétrompecsétes zöld és a mályvaszínű ház van, a sós fénytől elfáradt falakról asztallapnyi darabokban hullik a vakolat. Kicsit távolabb, az óratorony alatt egy konoba, ott ülünk le, hogy lásd a tengert, kiülünk a teraszra. Kávé, víz, egy hosszúlépés. Rágyújtasz, én is, aztán intesz a pincérnek, és kérsz még egy vizet. Nézed a térképet, zsizseg a papír, mellettünk valaki fizet, mutatod, hogy hol, hogy merre induljunk, mert ha ott bevetjük magunkat az óvárosi részbe, az egy teljes, összefüggő, sikátoros világ. Ott elveszhetnénk. Igazi mediterrán labirintus, amiben elidőzhet az ember, ahol otthon lehet lenni, ami elnyel, aztán elenged, és amiből, ha kijutsz, már nagyon fáj a szíved.

Reggel csak egy kis papírt hagytál

Reggel csak egy kis papírt hagytál. Hogy bementél kávézni Malinskára, hogy ott vagy a tengeröböl túloldalán, és ha kinézek a teraszon, akár még láthatlak is. Most csak az van közöttünk, ami összeköt minket. Valami ilyesmit írtál. Te a vízre gondoltál, én az időre.

Sikátorlabirintus, macskaköves oázis

Sikátorlabirintus, macskaköves oázis. Az ember ide nem is belép, hanem belebocsátkozik a kifürkészhetetlen mélybe. A véges lét könnyűsége, ezt mondtad. Visszanéztél, merthogy te mentél elöl, a mosolyodat soha nem fogom elfelejteni. Mint aki már tudja, már habzsol, de őriz is valamit, hogy azt most megmutatja. Pedig először jártál a szigeten te is, de érzi azt az ember, ha a sajátja, ha befogadja egy város, egy hely. Így lehettél te is ezzel. Széttártad karjaidat, óriás, eltévedt albatrosz, balett, néma fesztáv. Majdnem elérted kétoldalt a falat. Aztán egy pillanat alatt megfordultál, szaladtál kicsit, szinte faltad a levegőt, akár egy megbomlott karmester, lengtek a tagjaid, eleven báb. Mutattad a haranglábat az egyik erkély alatt, a csúcsán, tört, málló arcú kőoroszlán. Amikor újra erre járunk majd, már nem ismerjük fel, nem lehet ugyanolyanként visszatérni. A haranglábtól alig száz méterre parányi templom a házak közé ékelve, nyomva, kőből szivacs. Sószemek pattogása a levegőben, a nap szemcsésre égette a tetőcserepeket. Te jól bírtad a meleget, láttalak magam előtt a dubrovniki várfalon is feketében. Aznap, valamivel a délben megkongatott harangok elcsendesülését követően mégis beültünk a templom hűvös padsoraiba. Szantálfa illata a porsugaras fénytörésben, megkopott bársony, tört rózsaablak. Egyedül voltunk. Aki itt lakik, ebéd után van, pihen. Nem is feltétlenül alszik, csak lehunyja kicsit a szemét. A zsalufáról lepattogzó festék és a fakó vakolat a mindennapi lakozás ideiglenessége. A spalettára kiterítve, sercegnek, fehéren száradnak a frissen mosott ruhák.

A városból kiszakadva elindultunk felfelé

A városból kiszakadva elindultunk felfelé, a szalagként kígyózó szerpentinen. Meszes buszmegállók, kézzel rakott falak, kopár, morzsalékos teraszok. Azt mondtad, a kisebbik úton menjünk, a mozdulatlanra égett, szikkadó tájban felpattogzott a világ. A teraszos medencékben, ameddig a szem ellát, olíva, tömör, görcsös szőlő és füge. Elképzeltük az esőt, szinte láttuk, ahogy a kőből rakott folyosók a vizet a völgybe terelik. Időtlen sziklacsobogás. Közvetlenül az út mellett, érett, kihordott gyümölcs alatt hajló fügefaág. Megálltunk, szedtünk róla. Ez nem lopás, ezt mondtuk, nincsen kerítés, sem ember, sem tiltás, része ez a ránk hulló mindennek. Beleéljük magunkat a felnyíló világba, egy olyan életbe, amely anélkül sajátunk, hogy a miénk lenne. Az út egysávosra szűkül, elérünk a végtelenbe, a vidék darabokra tört, sófehér. Én az utat figyelem, nálad a haszontalan térkép. A habarcs nélküli kőfalak, akár a porhanyós, repedtre száradt bölénycsontvázak. Esetleges illeszték, temetőszag, masszív sérülékenység. Sajátos mediterránstatika. Egyszer majd valahova ide kell visszavonulni. Nem úgy, ahogy a sebzett vadak, hanem úgy, mint aki hazatér. Hideg vízzel megtöltött tálban tettük el a fügét, így friss maradt, és a bogarak sem jöttek rá.

A várfalon ültem

A várfalon ültem és csak néztem a tengert. A szemem, a szájüregem hámsejtjei, a hörgőim azzal a sós, kék tömeggel teltek fel, ami ott várt.  Az óváros kicsi volt, de amikor a falra felértem, megnyílt a tér, súlyos tágasság. Elindultam körbe, a konok, könyörtelen melegben a farmer és az ing, megőrült fekete lyukak, szívtak, úgy tapadtak rám, majd egyszer csak, a várfal déli oldalán megláttam egy kis büfét. Semmi különös, csak egy asztal és néhány szék. Gondoltam, ez azért egy leülést megér, Dubrovnikban, a várfalon fröccsöt inni a tengerkék mindenség közepén. Csak ülni, nézni, kortyolni. Isten tenyerén van ilyenkor az ember. Mert a tengert nézni komoly és örökös foglalatosság, beláthatatlan feladatot ad a szemnek, a szívnek. A fehér kortyok között eszembe jut, a mediterrán népeknél mindig véges a tenger. Megélhető, lekerekített, benne mindaz, ami lehet. Végtelenséget lötybölő, bejárható világ. Érzem a mirtusz édes illatát, pórusaimba férkőzik a só. Vagyok. Akármi is lesz ezután, most itt vagyok, és áramlik belém ez a csillogó kékesség. Mintha mégis, bár értelme, célja nincs, de érdemes volna élni.

Térdig, szügyig, köldökig, állig

Térdig, szügyig, köldökig, állig, a fejünk búbjáig gázolunk a nyárban. Sülünk, vibrálunk, pezsgünk, fogyasztjuk magunkat. A színünk a hűvös szobában még feketébbnek látszik majd. Te úgy barnulsz le, ahogy én régen, még gyerekként szoktam. Mint a sötét fák kérge, olyan leszel. Én mára már csak finomabban barnulok, több munkával, figyelemmel, és mégis kicsit fakóbban. Harminckét foggal harapjuk a napfényt, a vizet, a levegőt, a só szinte robban a fogunk alatt. Befelé úszunk, a földet, a biztonságos partszakaszt már alig látni. Lehet, hogy nem találunk vissza. Ahogy távolodunk, minden karcsapással a horizontot érjük el.