MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv és belső illusztrációk:

Szabó Imola Julianna

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Majoros Nóra, 2022

© Szabó Imola Julianna, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 103 9 (epub)

ISBN 978 963 603 104 6 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztette: Rét Viktória

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Emmának

1. fejezet
Kastély a kastélyban

Nincs a világon olyan őrjöngő gyerek, aki feleakkora felfordulást tudna okozni, mint az a prémes, amelyik az ünnepség előtt pár órával beszabadult a Priccenproszlin-kastélyba. Szakadt a bársonytapéta, forgácsolódott az ébenfa parketta, és gurult a drágakő ajtógomb. Mennydörögve zuhant csillár csillár után a padlóra, és földrengésként rázták meg a termeket az összeomló márványszobrok. Porfelhőbe borult a kastély.

Prillaszári királykisasszony egy függöny mögé bújt, amely ezer redőbe hullva omlott egy ablak mellett a folyosón, ahol a prémes randalírozott. A prémes ordított, szőrét por és törmelék borította. Puszta kézzel tépte, amit ért, ökle véres volt a püföléstől, karján a könyökéig szakadt fel a bunda. Hosszú füle cafrangosan lifegett a nyakában. A királykisasszony reszketett félelmében, mégis csodálattal bámulta a betolakodót.

Palotaőrök rohantak a folyosóra, de Prillaszári először nem is látta őket, csak a csizmájuk dobogását és a kardjuk csörömpölését hallotta. Az őrök kibukkantak a porfelhőből, körbevették a prémest, és hálót dobtak rá. Hátracsavarták a kezét. A prémes üvöltött és küzdött, hatan alig bírtak vele. Végül az őrök túlereje győzött. Becsavarták a hálóba, megragadták elöl ketten, hátul ketten, elvonszolták, és lehajították a kastély legmélyebb tömlöcébe a többi féktelen prémes mellé. Kitörölték a palota életéből, mintha ott sem lett volna.

A kavargó porban egy pillanatig csend volt, aztán felharsant egy éles hang:

– Az első csapat induljon jobb felé, és takarítsa el a törmeléket a lépcsőről! A második csapat…

– Mamikám, hát abból a csupa boholy vörös szőnyegből hogy szedjük ki a dzsuvát? Lehetetlen az, ha mondom – vágott közbe valaki.

– Kefével, Gizi, kefével. De ne fájjon a fejed emiatt, te velem jössz!

– És én, Öreg Sári? Én melyik csapattal vagyok?

– Ó, hogy a tündér arany képére, meg vagyok én átkozva ezzel a sok tökkelütöttel! Julcsa, Terka, Kicsi Sári, irány a lépcső, fényesre kefélitek a szőnyeget! Egy porszemet sem akarok látni! Gizi, Fakó Sári, Marcsa, ti jöttök velem a folyosóra seperni. Értve vagyok?

– Igenis, Öreg Sári! – vágták rá egyszerre hatan.

Cipők trappolása hallatszott, aztán hamarosan felbukkant Prillaszári szeme előtt négy, csíkos egyenruhás szolgáló.

„Az aszott lehet az Öreg Sári. Rút banya…” – húzta el a száját a királykisasszony.

Pedig Öreg Sári, ugyan töpörödött volt és ősz hajú, egyidős lehetett a királynővel, akit Prillaszári a világ legszebb asszonyának tartott. De erre nem gondolt a pityke-királykisasszony, inkább az járt a fejében, micsoda remek rejtvény lesz kitalálni, melyik lány Gizi, melyik Fakó Sári, és melyik Marcsa.

– Micsoda romhalmaz, mamikám! Mi jöhet még? – sopánkodott az egyik.

Alacsony volt és széles, mint egy csíkos labda. Prillaszári meglepődött, hogy nagy pocakja ellenére mégis milyen fürge. Főkötője alatt vörös haj izzott. Boszorkányos ügyességgel forgatta a seprűt, és kis felhőcskéket kavart a szemeteslapát felett. A hangja és a szavajárása alapján Prillaszári úgy gondolta, csakis ő lehet Gizi.

– Nem ám a kertben fogták el, hanem egyenesen itt, a palotában! Kérdem én, hol volt az a híres palotaőrség? Ezeket is csak azért etetik, mert jól mutatnak abban a puccos egyenruhában – mondta a másik.

Göndör hajú, karcsú derekú, élénk lány volt. A hajában vadvirág kornyadozott. Prillaszári azon morfondírozott, hogy ha szépen megmosakodna, és úri ruhát öltene, kisasszonynak is elmenne. De ahogy a lány megfordult, Prillaszári látta, hogy a szájában olyan kócosan állnak a sárga fogak, mint a fején a göndör fürtök. Prillaszári összerezzent, és megállapította, hogy a pórnépből sose lesz pitykés.

– Marcsa, hé, hát neked nem palotaőr a vőlegényed? – szólt vihogva Gizi.

– Nem a vőlegényem, csak szeretne az lenni – vágott vissza a göndör. − No de arról hallottatok-e, hogy a toronyfodronyi várat is megtámadták?

− Kik? – fordult meg a harmadik lány, aki az ablakokat pucolta.

Magas volt és vékony, mint egy létra. Ahogy törölgette az üveget, alakja úgy imbolygott, mintha egy száraz nádszálat rángatna a szél. Bőre sápadt, haja seprűszín.

„Ez csak Fakó Sári lehet. A póroknak semmi fantáziájuk nincs, minden második lány Sári” – morfondírozott magában Prillaszári.

– Jaj de málé vagy te, hát a prémesvadállatok, azok. Éjjel lopakodtak be, és felgyújtották az úr meg az úrnő szobáját – felelte Marcsa.

– Te ezt honnan a pityerből tudod? – kérdezte Gizi.

– A palotaőrtől, attól. Aki a vőlegényem akarna lenni, ha én is akarnám. Azt is mondta, hogy egy szolgálólány megégett. Csak a fele arca maradt meg.

– Azt én sehogy sem hiszem. A szolgáknak biztos volt annyi eszük, hogy kimenekültek, az urakat meg hagyták füstölögni – csóválta a fejét Gizi.

Vörös fürtjei úgy lobogtak a nagy rázástól, mintha lángra gyúlt volna a feje.

– Kushadjatok, lányok. Nem okos beszéd ez – intette le őket Öreg Sári.

Marcsa halkabbra fogta a szót:

– Azt is beszélik, hogy valahol a tóvidéken betörtek egy kastélyba. A prémesvadállatok farkasokat és medvéket vittek magukkal, és széttépettek velük mindenkit a háznépből.

– Akkor mi jól jártunk, mert csak a szobrok törtek miszlikbe, azoknak meg nem fáj. Bár ha igaz, amit mondanak, és ezek a szobrok kővé vált szellemek… – mondta Gizi.

– Mondom, hogy a kezetek járjon, ne a szátok – förmedt rájuk újra Öreg Sári.

– Jól van, jól van, mamikám, csak fel ne robbanj – morogta az orra alatt Gizi.

Prillaszári borzongva hallgatta a pletykákat. Ilyenekről nem beszélt az udvari pityketanító.

– Prillaszári királykisasssszoooooooooony! – kiabálta egy éles hang.

Az udvari főcicomamester, a királykisasszonyok legfőbb tanácsadója, mindenese, mindennapi programjuk kézben tartója viharzott végig a folyosón. Kétségbeesve lóbálta aranygombos pálcáját, izgalmában hol levette, hol felvette tollas kalapját. Nyomában három öltöztetőlány loholt. Prillaszári előlépett a függöny mögül. Az ablakot törölgető szolgálólány ijedtében hátraugrott, és feldöntötte az egyetlen épen maradt szobrot is.

– Kétbalkezes – vetette oda foghegyről Prillaszári.

Amikor a főcicomamester meglátta a királykisasszonyt, óriásit sóhajtott, a kalapot és a pálcát a földre ejtette, két kezét a szívére szorította.

− Hol a csudában kószált? Még jó, hogy nem esett baja! Ki hallott már ilyet, hogy egy prémes randalírozzon a kastélyban! Mi jöhet még?! Igyekezzünk, már egy órája öltözködnie kéne. Govalinda királykisasszonynak nagyban púderezik az orrát, kegyed meg itt flangál egy szál lovaglóruhában! – zsörtölődött.

Visszaterelte a királykisasszonyt a lakosztályába, ahol a falak mentén ki volt készítve az összes pompás ruhadarab, amit az ünnepségen viselnie kellett. Alsószoknyák, felsőszoknyák, abroncs, fűző, harisnya, harisnyatartó, sarkantyúk, kallantyúk, csipkekötők, fátylak, kendők, ingek, mellény, fodrok és bodrok, csatos topán, no meg az ékszerek.

Az iker-királykisasszonyok születésnapi ünnepségére készülődött mindenki. Prillaszári és Govalinda most töltötte be a tizenhetedik évét, és ettől a naptól számított nagykorúnak. Külsőre teljesen egyformák voltak: középmagas termet, hosszú, egérszőke haj, fitos orr, szürke szem, vékony derék, vagyis semmi különleges. Minden főcicomamester ilyen királykisasszonyokról álmodott, mert úgy formálhatta őket, mint két öltöztetőbabát. Kettőjük között az volt a különbség, hogy Govalinda odáig volt az ünnepségekért, Prillaszári pedig szívből utálta őket.

– Gyerünk, gyerünk, el fogunk késni! – pattogott a főcicomamester.

– Még három óránk van a kezdésig.

– A tökéletes megjelenés művészet, a művészet idő.

– Nyugodtan késhetek. Govalinda hamarabb ünnepli a szülinapját.

– Öt perccel.

– Nem mindegy, hogy öt perc vagy öt év? Govalinda az idősebb, anyánk után ő lesz a királynő, izgassa őt ez a felfordulás. Engem nem érdekel.

A három öltöztetőlány gépiesen szedegette össze a soron következő ruhadarabokat. A szoknyaabroncs akkora volt, hogy ketten alig bírták megemelni.

– No, no, no, no! Tessék egyenesen állni, mert így nem lehet feladni az abroncsot! – igazgatta a királykisasszonyt a főcicomamester.

Prillaszári eltolta magától az öltöztetőlányokat.

– Pisilnem kell.

A főcicomamester hatalmasat sóhajtott.

– Edényt?

– Kimegyek inkább.

– Csak gyorsan, gyorsan!

Prillaszári kivonult a fürdőszobába, onnan pedig kiszökött a folyosóra, amit az előbb zúzott rommá a prémes. Már csend volt és rend, mintha semmi sem történt volna. Csak a szobrok hiányoztak a talapzatukról. Prillaszári elgondolkodott, hogy az a négy, pörgő nyelvű szolgáló hogy volt képes annyi törmeléket ilyen gyorsan eltüntetni.

„Boszorkány mind” – borzongott.

Kitapogatta a selyemtapéta két aranycsíkja között a rejtekajtót, és belépett a kastély árnyékfolyosójára. Két kastély volt egymásba fonódva. Az egyik a pitykések fellegvára, a híres-míves Priccenproszlin. A másik az első kastély termei mellett, alatt, fölött volt elrejtve, a személyzet sötét folyosóiból és kamráiból állt. Úgy hívta mindenki, a Trottyonkoszlin. Ahol a Priccenproszlin díszterméből függönyökkel elkerített benyílók kínálgatták puha pamlagjaikat, a Trottyonkoszlin folyosója hirtelen összeszűkült, és csak oldalára fordulva fért el, aki arra járt. Az pedig nem volt más, csak a szolganép, meg az egymással örök háborút vívó patkányok és macskák. No meg Prillaszári királykisasszony. Éppúgy nem vett róla tudomást a Trottyonkoszlin népe, mint ahogy a Priccenproszlin népe sem foglalkozott a körülötte nyüzsgő szolgák tömegével.

Prillaszári rendszerint a konyha felé szökött, ha a flancos vacsorák után zsíros kenyérre fájt a foga, vagy az istállók felé hagyta el a kastélyt, ahol keresett egy bamba igáslovat, rákucorodott a hátára, és kiporoszkált vele a folyópartra. Most más járt a fejében. A tomboló prémes tekintete égett bele a szemébe − még egyszer látni akarta. Mindenki az ünnepség előkészítésén dolgozott, így senkivel sem találkozott, míg le nem ért a föld alá, a tömlöc szintjére. Itt kiszélesedett a folyosó, oldalt fáklyák lobogtak, és kísérteties árnyékokat festettek a penészes falakra. A folyosó végét vasrács zárta, előtte egyenruhás őr strázsált. Ahogy meglátta Prillaszárit, vigyázzba vágta magát, és előreszegezte a kardját. Itt aztán se be, se ki.

– Parancsolom, hogy engedj be – mondta Prillaszári.

Mozdulatlanul meredt előre a kard.

– Tudod, hogy ki vagyok? – kérdezte Prillaszári.

– Nem tudom, de csak a tömlöcparancsnok adhat utasítást.

– És a királynő?

– A királynő is.

– És a király?

– A király is.

– No és a királykisasszonyok?

Az őr pislogott.

– A királykisasszonyok nem járkálnak a tömlöcbe – vágta ki magát.

– Látod, hogy járkálnak. Én vagyok Prillaszári királykisasszony, és megparancsolom, hogy engedj be.

– Nem úgy nézel ki, mint egy királykisasszony – húzta össze a szemöldökét az őr.

Hát igen, a lovaglóruha. Prillaszári fintorgott, és félrehúzta a haját a fülénél.

– Nézd!

Fény csillant a sötét folyosón. A királykisasszony füle mögött arany hold ragyogott.

Az őr elámult. Még egyenesebbre húzta magát, de még mindig nem engedte le a kardját.

– Nos?

– Valóban kegyed a királykisasszony – mondta.

– Akkor engedj be.

Az őr nagyot nyelt, de nem mozdult.

– Nem egészen három óra múlva nagykorú leszek, és azt fejeztethetek le, akit akarok – próbálkozott Prillaszári.

Az őr kezében megremegett a kard.

– Ez nem királykisasszonyoknak való hely.

– Az imént hoztak be egy prémest, igaz?

Az őr bólintott.

– Szétverte a lakosztályom előtti folyosón az üknagyanyám szobrát. Pont azt, amelyikről elneveztek. Gondolhatod, milyen mérges vagyok! Látni akarom, tényleg elég mély-e a tömlöc, ahol ez a gonosz prémes sínylődik.

– Elég mély – mondta az őr.

– Megnézhetem?

Az őr még mindig nem engedte le a kardját, de látszott rajta, hogy habozik.

– Már csak két óra és negyvenegy perc… − emlékeztette Prillaszári, és fenyegetően elhúzta kecses nyaka előtt a mutatóujját.

Az őr remegve babrált a kapu kulcsával.

– Nem lehetne gyorsabban? – vetette oda Prillaszári.

Végre kinyílt a kapu. Először a pitykések börtöncellái előtt haladt el. A vasajtók rácsain keresztül gyertya fénye és sült hús illata szűrődött ki.

„A pitykés a börtönben is úr” – nyugtázta magában Prillaszári.

Rengeteg lépcső vezetett lefelé, majd egy újabb rácsba és őrbe ütközött. Vele már nehezebben boldogult, de a füle mögött szikrázó hold végül itt is megtette a hatását. A pórnép börtöne következett. Illatok helyett szagok, fények helyett árnyékok vonták be az egyre szűkebb folyosókat.

A harmadik rácsnál jó sokáig győzködte az őrt, mire bemehetett. Itt már folyosó sem volt, csak egy óriási, fekete barlangterem a föld gyomrában. Közepén, mélységesen mély veremben, éjszakánál is sötétebb sötétségben őrizték a prémeseket. Innen nem volt szabadulás. A királykisasszony a verem szélére állt, megkapaszkodott a korlátban, és óvatosan lenézett. Nem látott semmit, de rettenetes szagot érzett. Az őr fogott egy fáklyát, és a mélybe dobta. A fény megvilágította az összekuporodott, meztelen testeket, csak itt-ott takarta őket egy cafatnyi prém. Prillaszári megborzongott. Nem látott arcokat, szemeket, még az alakokat sem tudta megkülönböztetni. De a prémesek, vagy ami maradt belőlük, tökéletesen látták a verem fölé hajló, karcsú alakot. Ordítás hallatszott, ahogy valakire ráesett a fáklya. Aztán egy nagyobb termetű, még jó erőben lévő prémes, talán épp az, amelyik szétzúzta a folyosót, felemelte a fáklyát, és meglóbálta az arca előtt. A tűz a mélység ellenére is élessé tette a tekintetét.

– A prémes is ember! Ember! – üvöltötte, majd a földre hajította és eltaposta a lángokat.

Prillaszári felsikoltott, és ijedten lépett el a korláttól. Az őrre nézett, aki egykedvűen rágcsált egy fogpiszkálót. Az érzéketlenség még jobban elborzasztotta. Megfordult, és futva menekült a börtönből, kapuról kapura. Csattanva zárultak össze mögötte a rácsok, a szíve rádobbant, mint egy rozsdás cintányér. Nem is nézte, merre jár, csak fényre vágyott. Megkereste az első rejtekajtót, feltépte, és a Priccenproszlin télikertjében találta magát. Ezüstveretekkel díszített, hófehér falak előtt, mázas cserépedényekben tengernyi virág pompázott, a festett ablakokon a szivárvány minden színében áradt be a fény.

Ekkor hangzott fel a kert felől az ünnepség kezdetét jelző harsonaszó.

– Elkésem! – kiáltotta, és az öltözőszoba felé rohant.

Az öltözőszobában senki sem volt, ugyanis éppen a királykisasszonyt keresték. Prillaszári végignézett a fogasokon sorakozó temérdek ruhán, és reménytelenül kiáltott:

– Jöjjön valami Sáriiiiiii!

Ezúttal senki sem jött.

2. fejezet
A csipkehíd

Govalinda mozdulatlanul ült. Gyűrűkkel ékes, hófehér kezét az ölében pihentette. Egy öltöztetőlány állt mellette, és tűre erősített drágaköveket illesztett a királykisasszony fürtjei közé. Óvatos mozdulatokkal dolgozott, hogy meg ne bökje a fejbőrét. Szeme többször is a királykisasszony fülét takaró hajtincsre tévedt. Ott kell lennie a titokzatos, nap formájú jelnek. De jó lett volna odanyúlni, elhúzni a hajat, és meglesni! Megállt egy pillanatra a keze a levegőben, de bátorsága nem volt megtenni.

Govalinda gondterhelten felsóhajtott. Ez az ünnepség meg fogja határozni, hogyan tekint majd rá, leendő uralkodóra a nép. Mégsem az ünnepség, hanem a húga miatt fájt a feje. Az ikertestvére egyáltalán nem vette komolyan az udvari szabályokat, és rendszerint galibát okozott. Govalinda ezt szórakoztatónak találta, ráadásul mindig Prillaszárit büntették meg, így nem is bánta. De a születésnap más. Itt mindennek tökéletesnek kell lennie! Mától nagykorúnak számítanak, nincs több bolondozás. Bár megértené Prillaszári is!

Reggel, amikor Govalinda látta, hogy a megjelenése gondosan elő van készítve, elbocsátotta a főcicomamestert:

– Attól tartok, a húgomnak nem lesz türelme a készülődéshez. Fordítson rá kiemelt figyelmet! Szeretném, ha éppen úgy ragyogna, mint én.

– Már megbocsásson, felséges Govalinda királykisasszony, de az teljességgel lehetetlen! Az ön szépségét csak felséges édesanyjukéhoz lehet mérni!

– Hát akkor tegyen róla, hogy a húgom szépségét is csak az övéhez lehessen mérni! Elvégre Prillaszári pontosan úgy néz ki, mint én.

Csend volt, amióta a főcicomamester elhagyta a szobát. Govalinda még a hárfást is leintette, aki halk zenét játszott a szórakoztatására. A fal mellett hosszú bajuszú, bársonysipkás férfi ült. Egy apró hümmentéssel megtörte a csendet, és csak utána szólalt meg:

– Ha megengedi felséged, kihasználhatnánk ezeket a haszontalan perceket elméje pallérozására.

Govalinda gondolatai szertefoszlottak.

– A legendát kívánom hallani. Az a legmegfelelőbb egy ilyen ünnepélyes alkalom előtt.

A pityketanító elégedetten bólintott. Az olvasóállványhoz lépett, amin hatalmas könyv feküdt. Szinte magától kinyílt a legendánál. A pityketanító megköszörülte a torkát, és éneklő hangon olvasni kezdett:

Aranyfejű Tündér Mirinkó volt a legszebb tündér. Az arca éjjel is tündökölt, az egyik szemében a nap, a másikban a hold ragyogott. Elhatározta, hogy megfelelő helyet keres új palotája számára. Útra kelt ködgomolyszőrű táltos nyula hátán, elszállt havas hegyláncok és zöld rengetegek felett, végtelen tengerek és rónaságok felett, de egyik sem tetszett neki igazán.

Ugrált a nyúl egyik felhőről a másikra, mígnem egy napon a tündér megpillantotta a Govalin-síkságot. Úgy tűnt a magasból, mintha egy kincsekkel teli tál lenne. Óriási hegylánc zárta körbe, a hegyek alján smaragdszín erdők gyűrűje húzódott, ölelésükben kiterjedt mezőség zöldellt, amelyre folyók és patakok rajzoltak játékos mintát. Csak egy helyen nyílt meg a havas hegyhátak gyűrűje, itt a szorosba benyúlt a Balcin-lápvidék karja, amelynek gőzölgő mocsarai tavakká szelídültek a Govalin-síkságra érve.

− Hiszen ez csodálatos! Hegyek, erdők, mezők és tavak; minden megtalálható ezen a tájon, ami kedves a szívemnek! – kiáltott fel a tündér, és leereszkedett a mező közepére, egy domb tetejére.

Lábának egyetlen dobbantására soktornyú aranypalota emelkedett a földből, olyan szép, amilyet emberfia még nem látott. Messze földön híre járt a csodának. Királyok és hercegek keltek útra, hogy láthassák a palotát, és egy életük, egy haláluk, elnyerjék a világszép tündér kezét. Hatalmas lovagi torna vette kezdetét, ami hét éjjel és hét nap tartott, míg a tündér kiválasztotta a legvitézebb királyfit, akinek örök hűséget esküdött. Számtalan csudálatos esemény esett a lovagi tornán, amelyek mind meg vannak örökítve ebben a könyvben a tündér leszármazottainak okulására, és azért, hogy ezeket a cselekedeteket törvény gyanánt alkalmazzák.

A lovagi torna közben a ködgomolyszőrű táltos nyúl elkóborolt az erdőben. Gonosz erdei emberek tőrbe csalták és megölték. Aranyfejű Tündér Mirinkó szörnyű haragra gerjedt. Először pusztító tüzet akart küldeni rájuk, de végül megesett rajtuk a szíve. Büntetésből arra ítélte őket, hogy örökké állatprémekben járjanak, és börtönük legyen a vadon. Így lettek az erdő vademberei, a prémesek.

Amikor a síkság egyszerű népe látta, hogy a tündér milyen gyönyörű, milyen gazdag és nemes szívű, elébe küldték a követeiket, egy pásztorfiút és egy pásztorlányt, akik megesküdtek, hogy szolgálni és védeni fogják őt és minden leszármazottját. Így lettek örök szolgái a pórok a pitykések fényes népének.

Ez Aranyfejű Tündér Mirinkó és a táltos nyúl legendája, amelynek őrzője és életben tartója a tündér leszármazottja, Mirinária királynője.

Újra csend ült a teremre. Az öltöztetőlány, aki közben végzett Govalinda hajának díszítésével, moccanni sem mert. Csak a királykisasszony egyenletes szuszogását és a plafonig érő ingaóra tiktakolását lehetett hallani. Az óra csengő hangon ütött.

– Ideje indulni – szólt a királykisasszony, és felemelkedett a székből.

Mintha maga Aranyfejű Tündér Mirinkó magasodott volna a szolgálók előtt.

Ebben a pillanatban a főcicomamester nyitott be az ajtón. Zilált arcáról csipkés zsebkendővel törölgette az izzadságcseppeket. Govalinda rosszat sejtett.

– Elkészült a húgom?

– Kérem, felséges Govalinda királykisasszony, ne idegesítse fel magát, nem tesz jót a szépségének.

Govalinda magasra húzta a szemöldökét. A főcicomamester széttárta a karját.

– Nem tehetek róla, felség. Prillaszári királykisasszony… megszökött… Tűvé tettem érte a palotát. Képzelheti, öreg csontjaimnak mit kellett kiállni, lépcsőn fel, lépcsőn le rohangáltam utána, mire megtaláltam! Végre elkezdtem öltöztetni, de… pisilnie kellett, és… újra… nyoma veszett.

A főcicomamester elsírta magát, Govalinda pedig elsápadt.

– A magasságos, pitykés fellegekre, hát nem egy kiskutyáról beszélünk, hogy csak úgy elveszítse! Nem érdekel, hogyan, de kerítse elő! Vagy egy hasonmást, teljesen mindegy. Mire a díszterembe érek, legyen ott ő is, különben…

Govalinda elhúzta a mutatóujját a nyaka előtt.

A főcicomamester nagyot nyelt, és elviharzott a folyosón.

Az ünnepség nyitánya a díszmenet volt: a királyi család hatalmas pompával vonult a díszteremből a pálmaházba, ahol a születésnapi lakomát tartották. Az óriási pálmaházban elfért egy trópusi erdő, egzotikus fái alatt ételtől roskadoztak az asztalok, zenészek hangolták a hangszereiket, a virágok között pedig ajándékok rejtőztek, amelyeket a királykisasszonyoknak meg kellett keresniük. A pazar menetre készült az egész ország, azt találgatták hetek óta, milyen öltözékben jelenik majd meg a két királykisasszony. Sok ezer vendég nézhette végig a kertből a parádét, de a pálmaházba már csak kevesen voltak hivatalosak.

A Trottyonkoszlin egyik félhomályos, pinceszagú termében gyülekeztek az Öreg Sári fennhatósága alá rendelt szolgálólányok. A pálmaházba voltak beosztva, hogy ha valami leesik, kiborul vagy eltörik a lakoma alatt, pillanatok alatt nyomtalanul eltüntessék. Öreg Sári már éppen elrikkantotta volna magát, hogy „Indulás, szutyoksárik!”, amikor az ajtón berontott egy úricsicska. Viselete alapján már-már úgy nézett ki, mint egy pitykés, de kakastaréjba fésült haja és kopottas cipője elárulta, hogy ő bizony csak a szolgák között úr.

– Adj nekem két lányt! – szólt Öreg Sárihoz.

– Még mit nem! Így is kevesen vannak – háborodott fel az asszony.

– Ne izélj, Öreg Sári, vészhelyzet van!

– Jól van, akkor vidd a Gizit. Kicsit lepcses, de ő a legügyesebb, kettővel felér.

Gizi jól oldalba bökte Marcsát, és vihogott.

– Melyik az? Mutasd! Hö, hát ő tényleg felér kettővel, legalábbis a mérete. Inkább valami formásat adj!

– De finnyás vagy! Táncolni viszed a mulatságba, vagy mi az ördög?

Az úricsicska Öreg Sári füléhez hajolt. Úgy suttogott, hogy azért a lányok is hallják:

– Két perecárus beesett a prémesvadállatok közé, azok meg széttépték őket ízibe. Késik az ünnepség, majd megőrül mindenki, és nincs elég pereces. Pityerek közé kell menniük, hát szép lányokat adj!

– Hol látsz itt szépet? – fortyant fel Öreg Sári.

– Azt a kettőt ott! – mutatott az úricsicska Marcsára és Fakó Sárira.

Marcsa visszabökte a könyökével a puffogó Gizit, Fakó Sári pedig úgy elvörösödött, hogy Pulykaképűnek kellett volna hívni Fakó helyett, de szólni nem mert egyik sem. Ám amikor látták, hogy Öreg Sári bólint, torkukban dobogó szívvel követték az úricsicskát a nyüzsgő személyzet és a vendégek között, míg a vidéki pitykések lelátóihoz nem értek.

A masszív építmények a fák lombját eltakarva sorakoztak végeláthatatlanul. Mindegyik lelátó három, egymás fölé magasodó teraszból állt. Az elsőről leginkább a lombban lakó mókusokat lehetett volna megfigyelni, ha nem rejtőznek el a tömeg elől az odúk mélyére. De a harmadik terasz már szédítő magasságba emelkedett, ahonnan egy jó távcsővel követni lehetett az eseményeket. Mintha csak az urak árnyéka vetült volna a teraszok alá, a lelátók alatt a pórnép kavargott.

Marcsára és Fakó Sárira zsebes kötényt adtak, és a nyakukba akasztottak egy-egy kosarat.

– Egy perec egy garas, a pénzt a zsebbe gyűjtsétek. A borravalót is, tolvaj népség! Ha kiürül a kosaratok, ide gyertek vissza. Te jobbra, te balra, szaporán, fürgén! – utasította őket a főcsicska.

Marcsának zsongott a feje a nagy hangzavarban. Egy ideig még követte a szemével Fakó Sári alakját, aztán a hórihorgas lány eltűnt a jobb oldali építményen. Valaki megtaszította Marcsát hátulról, hogy induljon már. Rozoga falépcsőkön egyensúlyozott a nagy kosárral, fel-le szaladgáló lótifuti fiúk és szolgák elől próbált félrehúzódni, le ne sodorják. Végül kibukkant a lelátó első szintjén.

A teraszon zsúfolódó pitykések az ország távoli vidékeiről érkeztek, amelyekről a rémisztő folyosói pletykák is szóltak. Káprázatosan színes ruhákat és parókákat viseltek, ezzel próbálták leplezni, hogy nem telik drága anyagokra. Rengeteg gyerek ricsajozott, címeres zászlókat lengettek, és teli torokból üvöltötték, hogy „Induljon a menet!”.

– Pereces! Hé, pereces! Az örökkévalóságig kell várni? – ordította egy termetes úr, mellette két rózsaszín ruhás kislány visított, mint két csipkés malac.

Marcsa odavergődött.

„Mintha nem is uracsok között lennék, hanem egy marhacsordában” – gondolta.

A második szinten aztán a lökdösődésben kisodródott a korlátig.

– Induljon a menet! Induljon a menet! Induljon a meneeet! – ordította a tömeg.

Marcsa megkapaszkodott a korlátban, és a kert felé fordult. Eddig nem is vette észre, micsoda mélység nyílik a lába alatt. Embert látott ember hátán. Ahogy tülekedtek, széttaposták a gyepet, a kerti ösvényeket. A teraszról a tómederre lehetett látni, ami a palota kerti homlokzata előtt terpeszkedett. De most nem volt benne egy csepp víz sem.

A tó túlsó oldalán emelkedett a pálmaház. A palota és a pálmaház között, a tómeder fölött feszült a híres csipkehíd. Úgy tartották, Aranyfejű Tündér Mirinkó fejéről a huncut szél lesodorta a fátylat a menyegzőjén. Ahogy a tündér utánakapott, varázserő szökött ki az ujjaiból, és véletlenül kővé változtatta a csipkét. A hatalmas kőív pont arról a teraszról indult, ahonnan a tündér integetett. A csodás eset emlékére az emberek később tíz égbe szökő toronypárt emeltek, és ezek közé illesztették a kővé vált fátylat. Hidat készítettek belőle. A háló réseit víztiszta kristállyal töltötték ki, így aki a hídon járt, letekinthetett az alatta hullámzó tóra. A híd tornyaiban most az előkelők kaptak helyet, az ablakokon kémleltek kifelé, és ugyanúgy ordítoztak, ahogy az utolsó pórok az emelvények alatt.

Az üres tómederben víz helyett szőrös tömeg hullámzott. A vadak. Ide terelték azokat a prémeseket, akiknek engedélyezték, hogy legfőbb uraik látásában gyönyörködhessenek. Marcsa elképzelte, hogy a kecses tornyok összeroppannak a nagy üvöltéstől. Borulnak a pillérek, omlik a csipkeháló, és kilapítja a prémeseket. Amelyik pitykés túléli a zuhanást, azt cafatokra tépik a mederbe szorult vadak. Marcsa borzongva felnevetett, aztán elhallgatott hirtelen, mert eszébe jutott, hogy miért is árul perecet. De vajon hogy kerülhetett a perecárus a partra, és hogyan esett a prémesek közé?

Marcsa gyorsan elfordult a korláttól, és leszaladt az emelvényről, hogy üres kosarát újra megtöltse.

Nagyokat dobbant Prillaszári csizmasarka a folyosó márványpadlóján, ahogy a királykisasszony a díszterem felé rohant. Ahányszor a lába a padlóra csapódott, érezte a palota vibrálását. Mintha átvette volna a kertben ordító tömeg moraját. Amikor egy ablak előtt szaladt el, a zsongás éktelen zajjá erősödött.

„Induljon a menet! Induljon a menet! Induljon a meneeet!” – üvöltötték újra meg újra, egyre hangosabban és türelmetlenebbül.

Prillaszári épp rákanyarodott a díszterem széles folyosójára, amikor hirtelen beleütközött valakibe, felborult, és métereket gurult a padlón. Felnézett, és a főcicomamestert látta maga előtt, ahogy magas sarkú cipőjében, rengeteg fodorral és csipkével díszített öltözékében megpróbál feltápászkodni. Prillaszári felpattant a földről, és újra szaladni kezdett.

Könnyen mozgott, hiszen nem volt rajta fűző, és a kikészített ruháknak csak a töredékét vette fel. Felkapott egy blúzt, egy gyémántokkal kivarrt mellényt, egy szoknyát, ami abroncs nélkül úgy lobogott utána, mint egy függöny, amit rángat a szél. Csatos topánka helyett lovaglócsizma villant ki a szoknyája alól. Borzas fürtjei közepén csálén ült egy tiara. Arca a rohanástól, és nem a pirosítótól volt üde.

A főcicomamester alig bírt feltápászkodni a földről, és lépést tartani sem tudott a királykisasszonnyal, így inkább torkaszakadtából üvölteni kezdett:

– Várjanak! Várjanak, már jön!

Így aztán a királyi család és minden pitykés főelőkelőség, akik eddig feszült csendben várakoztak, a terem kitárt ajtaja felé fordulva nézte, ahogy Prillaszári berobban az ajtón. Az egybegyűltek többsége elég jól nevelt volt ahhoz, hogy ne adjon hangot a megbotránkozásának. A főcicomamester végre a díszteremhez ért, levegő után kapkodva kapaszkodott meg az ajtófélfában. Csak ekkor vette szemügyre Prillaszárit, és az öltözéke láttán az arca holtsápadtra változott. Kétségbeesve fordult a trónszék felé, de a királynőre nem mert nézni, csak Govalinda pillantását kapta el. Az is éppen elég volt ahhoz, hogy a szíve kihagyjon egy pillanatra, és ájultan dőljön el a küszöbön.

Nem volt idő további késlekedésre, kürtök harsantak, és a díszterem szemközti falán kinyíltak az ajtószárnyak. Feltárult a hatalmas terasz, ahonnan a legenda szerint a tündér is integetett a menyegzőjén. A terasz előtt végeláthatatlan tömeg hullámzott. Az emberek tengere fölött karcsú ívben feszült a csipkehíd.

Prillaszári lihegve zárkózott fel a testvére mellé. Govalinda ijedten nyugtázta, hogy ez a születésnap nem fog olyan zökkenőmentesen lezajlani, ahogy szerette volna.

– Te Prillasári! – sisteregte a testvére fülébe mérgesen.

– Legalább nem homályosítom el a tökéletességed – felelte elfúló hangon Prillaszári.

A királynő hátrafordult, szikrákat szólt a szeme. A két lány elhallgatott.

– Prillaszári, maradj az apád mellett, és próbálj észrevétlen lenni! Holnap számolunk! − mondta, majd széles mosolyt erőltetett az arcára, és karján Govalindával kilépett a teraszra.

Ahogy feltűntek a teraszon, a ruhájukra varrt temérdek gyémánton és drágakövön felszikrázott a nap, és egy pillanatra mindenki elnémult.

– A tündér és a lánya! – hangzott egy éles kiáltás, és hirtelen fülsüketítő tapsvihar és éljenzés tört ki.

Ez volt az a tökéletes pillanat, amiről a két lány évek óta álmodozott, éjszakákon át tervezgették csipkés párnáik fodraiba bújva, milyen nagyszerű is lesz ez a bevonulás, de csak Govalinda álma vált valóra. Prillaszári felsóhajtott. Szomorúan vette tudomásul, hogy ikertestvérének csak halvány árnyéka lehet. Lehorgasztotta a fejét.

Bátorító simogatást érzett a karján. Az apja belekarolt, és gyengéden húzni kezdte az erkély felé.

− Büszke vagyok rád, leányom – mondta, túlkiabálva a hangzavart.

Prillaszári azt hitte, Firdausz király gúnyolódik. Ijedten nézett körül, vajon Govalinda hallja-e, amit az apja mond, de a testvére túlságosan el volt foglalva saját tökéletességével.

Közben a király tovább beszélt:

– Azt hittem, megint valami gyerekes csínytevés miatt késel. De most már látom, hogy nem erről van szó. Végre megmutatja valaki, milyen nagy kincs a szerénység. Nézd csak ezt a sok majmot! Visszafogottság, szerénység és alázat: ezek hiányoznak ebből a sok cicomás főből.

Prillaszári elkerekedett szemmel bámult az apjára. Még sose hallotta így beszélni.

– Ha a többiek nem értenek meg, akkor se törj le! Én mindig támogatni foglak.

Nem volt idő csodálkozásra, mert közben ők is kiléptek az erkélyre. Prillaszárit megszédítette a mélység. A kert terebélyes fáival, nyírt sövényeivel és szabályos virágágyásaival nyugalmat árasztott. Most félelmetesen zúgott, morajlott benne a nép. A máskor barátságos kilátás rémületes távlattá mélyült. Prillaszári szédülve lépett le a teraszról: a nagy dübörgésben úgy érezte, hullámzik alatta minden. Jól megkapaszkodott apja erős karjában, és a pálmaházra nézett. Máskor csak pár perc volt, míg átszaladt a hídon, középen megállt, gyönyörködött egyet a tükörképében, és futott tovább. Csak egy suhanás. Most mintha megnyúlt volna a híd, a másik vége tovatűnt a végtelenben.

A születésnapi menet lassan és cikcakkban haladt, minden toronynál megálltak integetni. A tornyok ablakában fürtökben lógtak a főelőkelőségek, rózsaszirmot és aranykonfettit szórtak a nyakukba. Govalinda láttán hangos „Óóóóóóh!”, Prillaszári nyomán pedig „Uhhhhh!” kiáltások hagyták el az ajkukat.

Prillaszári úgy döntött, nem vesz tudomást az egészről. Élvezni szerette volna a születésnapját. Inkább a felhőket bámulta a békés, nyári égen. Azokat egyáltalán nem érdekelte a felhajtás. Formákat keresett a fodrokban. Fel is fedezett egy nagy, kövér nyulat.

„A felhőnyúl – mosolyodott el. – És ezt nem látja senki más, csak én.”

Aztán a nyúl mögött, egy szürke felhőcsokorban egy egész farkasfalkát látott. Gyorsan elkapta a tekintetét az égről, mielőtt még a képzelete tovább játszik vele. A lába elé nézett, elmerült a híd kőindáiban. Elképzelte, ahogy a csipkefátyol lebben a széllel, és a tündér utánakap. Elgyönyörködött a réseket kitöltő, víztiszta kristálylapok tökéletességében. A kristályokat a szivárvány színeire festette az üres tómederben hemzsegő prémesek sokasága. Az alkalomhoz illő, tarka bundát viseltek, orgonalilák, élénkzöldek, kanárisárgák, csíkosak és pöttyösek is voltak közöttük. Prillaszári arra gondolt, hogy lentről, ahol a prémesek állnak, úgy tűnhet, hogy a királyi család ellebeg a fejük felett. Csipkejáró tündérek.

Az összemosódó hangok közül aztán egészen zavarba ejtő kiáltásokat és harsány nevetést vett ki, mindig onnan, ahol éppen ő haladt. A hangok a tómederből érkeztek.

– Látszik a lába!

– Rózsaszín a bugyogója!

Amikor Prillaszári rádöbbent, mit kiáltoznak, a füle tövéig elvörösödött. Azért kellett volna az összes kikészített alsószoknyát felhúzni, hogy a csipkehíd résein keresztül ne lehessen a szoknyája alá látni. Govalinda szurkálódásán és a pitykések becsmérlő tekintetén túl tudta tenni magát, de a prémesek gúnyolódása már sok volt.

– Apa, el kell tűnnöm a hídról! – súgta kétségbeesetten a királynak.

– Kitartás, leányom! Ez a menet a szerénység iskolája, örökre emlékezetes marad a számodra – szorította meg a kezét a király.

– Abban biztos vagyok – motyogta Prillaszári.

Még a híd felénél sem jártak. Prillaszári érezte, ahogy az elkeseredés megfacsarja a torkát.

A menet a szemközti korláthoz vonult, újra megálltak integetni. Prillaszári kihasználta az alkalmat, nővére mellé lépett, és a fülébe súgta:

– Govalinda, segíts! Azonnal el kell tűnnöm a hídról. Nincs rajtam elég alsószoknya.

Govalinda nem mulasztott el egy halvány, kárörvendő mosolyt, aztán egészen jó ötlettel állt elő:

– Surranj be a következő hídpillér ajtaján. Felfelé tele van emberekkel, de lefelé nem jár benne ilyenkor senki. Menj le a csigalépcsőn egészen a tómeder alá. Egy alagútba jutsz, ami a kastélyt köti össze a pálmaházzal. Menj végig, a pálmaházban csatlakozhatsz újra az ünnepséghez.

„Lám, Govalindának is vannak titkos útjai” – gondolta Prillaszári.

– A csigalépcső alját vasrács zárja − folytatta Govalinda. − A szoknyámon van egy zseb, nyúlj bele, és vedd ki a kulcsot.

– Minek tartod magadnál? – kérdezte meglepetten Prillaszári.

– Lányok, hallgassatok! – sziszegett rájuk a királynő, változatlanul szélesen mosolyogva a tömeg felé.

– Kell vagy nem kell? – súgta Govalinda, aztán a part felé fordult, és olyan hevesen integetett, hogy majdnem orrba vágta a húgát.

Prillaszári megkereste Govalinda szoknyahalmában a zsebet, és a tenyerébe zárta a kulcsot. Továbbmentek, de Prillaszári úgy érezte, csak vánszorognak. Minden pillanat kínos volt. Végre elérték a tornyot, és a királykisasszony behúzódott az ajtónyílásba.

Őr állta útját.

– Tudod, ki vagyok? – kérdezte Prillaszári.

– Őfelsége Prillaszári királykisasszony – felelt az őr.

– Akkor engedj be!

Az őr felnézett a pitykésekkel teli toronyba, és tanácstalan képet vágott.

– Lefelé megyek, ne aggódj.

Az őr még tanácstalanabbul nézett.

– Lefelé zárva van az ajtó, nekem pedig nincs kulcsom.

– Nekem van. Állj félre! – söpörte el az útból az őrt Prillaszári, és elmenekült a pitykések és a prémesek gúnyos pillantásai elől.

Csavarodott a lépcső, csavarodott a sötét fal, helyenként fáklya égett gyenge lánggal. Prillaszári maga sem tudta, a sok kanyartól szédül, vagy ennek a borzalmas napnak valamelyik emlékétől. Végre leért a csigalépcső aljára, és beleütközött a vasrácsba pont úgy, ahogy Govalinda mondta. Remegő kézzel kitapogatta a zárat, és beleillesztette a kulcsot. Nem nyílt. Feszegette egy ideig, de félt, hogy eltöri. Leemelt a falról egy fáklyát, egyik kezében a lánggal, másikban a kulccsal, odafigyelve minden mozdulatra megpróbálta megint. Hasztalan. Visszaszaladt a csigalépcsőn. Mielőtt még teljesen felért volna, kinézett az őr két csizmája között. A menet már a következő toronynál tartott. Utánuk szaladhatott volna, de úgy érezte, nem viselné el a gúnyos „Uuuuhhhh!”-okat meg a szoknyája alá mutogatást. Nem volt más hátra, lejjebb ment, amíg már nem hallotta sem a pitykések, sem a prémesek kiáltozásait. Leült a fal mellé, hátát a falnak támasztotta, és várta, hogy Govalinda érte küldjön valakit a pálmaházból.

3. fejezet
Vére a földé!

Prillaszári arra ébredt, hogy elgémberedett a nyaka. Kinyitotta a szemét, kinyújtotta a lábát, rázogatta, amíg kiment belőle a zsibbadás. Közben kábán gondolkodott, vajon hol van és miért. Eszébe jutott a rács. Megrázta, hátha azóta kinyitották, és megpróbálta még egyszer a kulcsot is. Hasztalan. Bekiabált a folyosóra:

– Hahó, van itt valaki? Itt ragadtam!

Nem szólt senki. Elindult hát felfelé. Nem tudta, mennyit aludt, de remélte, hogy már elért a menet a pálmaházba, és nem lesz annyira feltűnő, ha a hídon követi őket. Felment a csigalépcsőn. Nem hallott fentről hangokat, a pitykés előkelőségek már elhagyták a tornyot. Ahogy a híd szintjére ért, ijedten vette észre, hogy az ajtó, amin beosont, be van zárva, és az őr sincs a helyén. Hosszabb ideig alhatott, mint elsőre gondolta.

„Na még csak ez hiányzott!” – gondolta, és kétségbeesetten rácsapott az ajtóra.

Csak azt érte el vele, hogy megfájdult az ökle.

Aztán eszébe jutott: hátha Govalinda rossz kulcsot adott. Ezúttal a kulcs simán illeszkedett a zárba, és könnyedén fordult. Az ajtó kinyílt, friss, nyáresti szellő simogatta meg Prillaszári arcát. Az égen szikráztak a csillagok, a pálmaházban a zenekar keringőt játszott. Prillaszári a lábában érezte a sokat gyakorolt mozdulatokat.

„Ha keringő szól, az azt jelenti, hogy az ajándékozásnak és a lakomának már vége, viszont nincs még éjfél. Legalább a tűzijátékról nem maradok le.”

Lenézett a híd kristályrácsán. A prémesek már elmentek, szolgák takarítottak utánuk. Sosem értette, miért kell a prémeseket is beengedni az ünnepségekre. Egyszer rákérdezett az udvari pityketanítónál, és valami homályos magyarázatot kapott arról, hogy Mirinária három nép egysége, és bármennyire alantasak is a prémesek, fontos eseményeken nekik is jelen kell lenniük. Egy nemes pitykés felszegi a fejét a prémesek előtt, nem néz rájuk, de engedi, hogy sütkérezzenek a fényében. Prillaszárinak eszébe jutott, hogy ma nem igazán sikerült elérnie, hogy a fényében sütkérezzenek. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a gondolatot. A pálmaház felé indult, hogy csatlakozzon az ünnepséghez, de pár lépés után megtorpant. Nem volt kedve újabb fitymáló tekintetekhez, sem a szülinapi tortához, amit már biztosan felvágtak nélküle. Pedig éppen úgy az ő tizenhetedik szülinapja is volt ez a mai nap, mint Govalindáé. Elindult inkább a kastély felé. A híd végén, a díszteremnél újabb zárt ajtóba ütközött. A díszterem oszlopos teraszáról jobbra és balra íves lépcső vezetett a kastély elé.

„Talán a földszinten bejutok, ha máshogy nem, a Trottyonkoszlin valamelyik ajtaján” – gondolta a királykisasszony, és elindult lefelé.

Nevetést hallott a tómederből. Egy flamingó formájúra nyírt bokor mögül megleste, ahogy a szolgálók takarítás közben a pálmaházból kiszűrődő zenére gúnydalokat énekelnek a pitykésekről, és nyerítve fel-felkacagnak közben. A tómeder partján rózsabokor nőtt. Az egyik lány addig ugrált, míg elérte az ágát, leszakított egy szál virágot, és a hajába tűzte.

– Én vagyok a tündér, látjátok? Soha el nem nyíló virág nő a hajamban!

– Üresfejű liba vagy te, nem tündér. Mindjárt elhervad az a kóró – vihogta egy másik.

De a lány folytatta a színjátékot:

– A pityerek bebörtönöztek a kastély feneketlen pincéjébe, és soha nem jöhetek ki onnan! Időtlen idők óta halott vagyok, de a szellemem nem szabadulhat. Én vagyok az éjjeli kopogószellem. Jaj annak, akit elkapok, és márványszoborrá dermesztek!

Eszelős fogócskába kezdtek a lányok, sikongatva kavarogtak. Prillaszári megborzongott, mert mintha menekülés közben az egyikük seprűvel a kezében ujjnyira elemelkedett volna a talajtól.

„Soha többet nem érek a szobrokhoz a folyosón. Bár törné össze mindet egy prémes” – gondolta keserűen.

A közelben egyetlen nyitott ajtót sem talált. Egy idő után feladta. Kóborolt egy kicsit a lampionokkal feldíszített kertben, aztán az istállók felé vitte a lába. Elhatározta, hogy szerez egy lovat, és kimegy a folyópartra, úgysem járt még arra éjszaka. Hátulról kerülte meg az istállót. Megbújt a sötétben, és belesett az egyik ablakon, de gyorsan vissza is húzta a fejét, mert rengetegen nyüzsögtek odabent. A lovászok a vendég előkelőségek lovaival voltak elfoglalva. Gyorsan letett arról, hogy akár csak egy igáslovat is elkössön.

– Akkor is kimegyek a folyópartra!

Két ablakkal odébb megpillantott egy nadrágot. A gazdája valószínűleg száradni hajtotta az ablakpárkányra, mert a szára sáros volt. Gyorsan lekapta az ablakból. Levetette az alsó- és felsőszoknyáját meg a drágaköves mellényt, és felhúzta a szerzeményt. Bő volt ugyan, de a királykisasszony kirángatta az alsószoknyából a kötőt, és azzal csomózta rá a derekára. A nyakába akasztotta Govalinda kulcsát, majd egy bokor alá hajtogatta a ruháit, és közéjük rejtette a tiarát. Aztán meggondolta magát, és a tiarát kiszedte a kupacból, nehogy véletlenül illetéktelenek kezébe kerüljön. Inkább belecsúsztatta a nadrág méretes zsebébe.

„Most már tényleg Prillasári vagyok” – kuncogott magában.

Az istálló mögött volt egy kiskapu, ami mindig nyitva állt. Prillaszári a sötétben is megtalálta a rozsdás kilincset. Ahogy kiszabadult a folyópartra vezető útra, szökdécselni kezdett dombra fel, völgybe le, és dudorászott közben. Nem volt ugyan jókedve, de remélte, a szökdécselés meg a dudorászás majd meghozza azt is. Egyszer csak kocsikerekek kattogása szakította félbe. Körülnézett, hová bújhatna, aztán gyorsan bevetette magát az erdőszéli sombokrok sűrűjébe. Lassan döcögött a szekér, már egészen közel járt Prillaszári rejtekhelyéhez.

Két ember beszélgetett a bakon.

– Mindjárt éjfél, bátyámuram.

– Jó lesz itt a dombtetőn, állítsd csak meg a szekeret.

– Hóóó, hóóóóó! – igazgatta a lovakat a fiatalabb.

A szekér csikorogva megállt.

– A gazda azt mondta, igyekezzünk, nehogy megromoljon a hal – aggodalmaskodott a fiatal.

– Nyugalom, fiam. Mindegy ezeknek, mit esznek, csak aranytálon legyen. Várjunk türelemmel.

Valami olcsó, fűrészporszagú dohányra gyújtottak, és vártak, mint akiket lecövekeltek.

Prillaszári először azért lett mérges, amit a két férfi mondott, aztán meg azért, mert a lába megint zsibbadni kezdett. Ma egész nap kuporognia kell valahol. Végre meghallotta, mire várnak. Durranás és robbanás – tűzijáték hangja szűrődött át a leveleken.

A két férfi tapsikolt és sikongatott örömében, mint két csodálkozó gyerek. „Hát mégis lemaradok róla” – morgott magában Prillaszári.

Az erdőben hirtelen felpislant egy arany fényecske. Meg még egy és még egy. Mintha a tűzijáték szikrái pottyantak volna oda.

„Nini, szentjánosbogarak! Szerencsét hoznak” – örült meg Prillaszári.

Az erdő felé fordulva kikúszott a bokor alól, ügyelt, nehogy zajt csapjon, és a szekéren ülők észre ne vegyék. A szentjánosbogarak úgy egy kőhajításnyira nyüzsögtek, innen ösvény vezetett az erdő mélye felé. Itt is, ott is felvillantak a bogarak, és tompa fénnyel világították meg az utat, mintha hívogatnák. Annyira varázslatos volt ez az éj, hogy a királykisasszony meg sem lepődött, amikor a távolból dobok pergő ütemét hallotta, és vidám énekszót. Csalogatta a zene. Ahogy közeledett, jobbnak látta mégis letérni az ösvényről, és az aljnövényzet menedékéből meglesni, vajon ki ünnepli az erdő mélyén az ő születésnapját. Hiszen mi mást ünnepelnének?

Óvatosan lépkedett fatörzstől fatörzsig. Már látta a közeli tisztás fényeit. Tűz lobogott középen, és fényrajzokat húztak a sötétbe arany lángú fáklyák. Puha hangú dobok peregtek, csörgők csörögtek, sípok trilláztak.

„Tündérbál!” – gondolta Prillaszári.

Izgatottan osont még közelebb, mert ilyesmiről eddig csak a mesékben hallott.

Nagy, sötét bodzabokor terpeszkedett előtte: éretlen bogyóktól terhes, sűrű lombja elzárta a kilátást. Belekapaszkodott egy fatörzsbe, és lábujjhegyre állt, hogy kilásson a bodza mögül. Szabad kezével előrenyúlt, és elhajtotta a legfelső ágakat. Megdermedt. A tisztáson, a tűz körül prémesek táncoltak. Elengedte az ágakat, de megijedt, hogy talán észrevették a hirtelen mozdulatot, és lelapult a bokor alá. Mozdulatlanul pihegett pár percig, aztán újra erőt vett rajta a kíváncsiság. Kikukucskált az ágak alatt.

Valóban prémesek voltak. Színes bundájukat megvilágították a lángok. A tűz körül vagy tízen jártak eszelős táncot, kezükben fáklyákkal. Cigánykerekeztek, bukfenceztek, pörögtek, közben egymásnak dobálták a fáklyákat. A táncolók mögötti körben imbolyogtak a zenészek, nyakukban dobokkal és csörgőkkel. A sípot gyerekek fújták, és énekelt mindenki csengő-zengő hangon. Ha valamelyik táncos megszédült, a külső körből ugrott a helyére valaki, elkapta a fáklyát, a többiek pedig megtapsolták. Úgy táncoltak, mintha maguk is lobogó lángnyelvek lennének.

Prillaszári teljesen belefeledkezett a látványba. Csak akkor fordult meg, amikor már késő volt. Hatalmas, fekete alak magasodott fölé. Ütést érzett, aztán eltűntek a fények, elmosódtak a hangok, és ráborult az eszméletlenség.

Amikor éledezni kezdett, fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el, és arra sem emlékezett, mi történt az utolsó éber pillanatában. Kicsit még nem nyitotta ki a szemét, próbálta elképzelni, mit fog látni. A háta mögött valami keményet érzett, keze-lába el volt gémberedve, és rettenetesen sajgott a feje.

„Elaludtam a toronyban, és álmodtam – gondolta. – Volt benne lapulás a bokrok alján, szentjánosbogarak, tűztánc és egy borzasztó, borzasztó fekete szellem. Milyen furcsa álom volt! Remélem, nem maradtam le a tűzijátékról, és a tortából is jut még.”

Kinyitotta a szemét. Csíkokban ütötte meg a fény. Visszacsukta a szemét, és meg akarta dörzsölni, de a keze nem mozdult.

„A zsibbadás” – gondolta.

Nem tudta előrehúzni a karját. Gyorsan kinyitotta a szemét. Egy pillanat alatt kitisztult a kép. Vastag, tavalyi avaron ült egy faoszlopnak támaszkodva, keze a háta mögött össze volt kötözve. A derekát is vastag kötél fogta át. Fickándozni kezdett, szabadulni próbált, de a kötelek sértették kényes bőrét. Nyugton maradt inkább, és körülnézett. Egy pajtafélében lehetett. Tető volt fölötte, amit négy faoszlop tartott, ezek egyikéhez kötözték. Jobb felé a pajta ritkás fala nyers faágakból volt összehordva. Innen sütött be a nap, az rajzolt csíkokat a földre szórt avarra. Bal felől hatalmas fatörzset látott, a fatörzs mellett létrát, aztán nagy dézsákat, a dézsák mögött bozótost, a bozótos mögött pedig a sötét erdőt.

Prillaszári szuszogást hallott. Az összetákolt fal felé nézett, és az ágak között szimatoló orrokat és villogó szemeket fedezett fel. Aggódva figyelte, mikor kerülik meg a pajtát, és jönnek be a másik oldalon. Éppen azon gondolkodott, van-e értelme segítségért kiáltani, amikor a fatörzs mellett megremegett a létra. Prillaszári lélegzet-visszafojtva figyelte a lábdobogást. Dobb-csossz, dobb-csossz, valaki lefelé tartott. Aztán megpillantott a létrafokon egy hatalmas, szőrös, fekete lábat, és tovább már nem gondolkodott, csak sikított.

Pillanatokon belül nagy mancs fogta be a száját, aztán a mancsot felváltotta egy koszos kendő.

– Nem kapok levegőt – sziszegte Prillaszári.

A mancs lepiszkálta az orráról a rongyot.

– Hallgass, csupasz!

Gorilla formájú prémes magasodott Prillaszári fölé. Bundája hosszú volt és borzas. A tenyere látszott csak ki, a hatalmas gorillamancsot kenderfonatok erősítették a kézfejéhez és az ujjaihoz. Az arcát is fekete vászonmaszk takarta, csak a szemének volt kivágva két kis lyuk. Meg-megrebbent az anyag, ahogy a prémes lélegzett mögötte. Prillaszári még sosem látott ennyire félelmetes prémest. Az sem volt ennyire ijesztő, amelyik rommá zúzta a lakosztálya előtti folyosót.

– Ide! – szólt a prémes a szimatoló orrok felé.

Lábak zubogtak az avaron, aztán a pajta nyitott oldalában megjelent két óriási, fekete kutya. Körbeszimatolták Prillaszárit, aki pislogni sem mert.

– Eloldozlak. Ha szöksz, kutyák széttépnek. Érted?

Prillaszári remegve bólintott.

A prémes eloldotta a kötelet a derekán, aztán a kezét is kiszabadította, de azon nyomban össze is kötözte a teste előtt, és a kötélnél fogva húzni kezdte kifelé. Prillaszári visszanézett, és rémülten látta, hogy az oszlop mellett, az avarban megcsillan a tiara. Kieshetett a zsebéből, ahogy fickándozott.

– Az az enyém… – kezdte, de a prémes egészen közel hajolt az arcához, úgy sziszegte:

– Móg mondta, csupasz hallgat!

Prillaszári iszonyodott a prémes szagától és szemének vad tüzétől. Nem szólt hát többet. Hagyta, hogy a gorilla a dézsához rángassa, és újra kikötözze. Fogott egy edényt, és megmerítette vízzel. Leszedte a fogoly szája elől a kendőt.

– Inni!

Prillaszári nem ellenkezett, úgyis égette a szomjúság. A víz hűvös volt, tiszta és erdőízű. Kiitta az utolsó cseppig. A prémes visszahúzta a kendőt a szája elé.

– Itt várni!

Aztán a kutyákhoz fordult:

– Őrizni!

Felmászott a létrán. Prillaszári követte a tekintetével. Hatalmas tölgyfa magasodott föléjük, deréknyi ágai között fészekszerű lak látszott. Az egyik ágon kosár kanyargott végig, a kosárban föld, a földből mindenféle levelek nőttek ki. Talán vetemény. Egy másik ágon, másik kosárban virágok, egy harmadikban gombák. Egy indát is látott vízszintesen kifeszítve, tiszta, erdőzöld vászon lengedezett rajta, felső része száraz, az alsó még nedves.

„Kimosta és kiteregette” – gondolta Prillaszári.

Megjelent újra a gorilla. Lecserélte az arcát borító, fekete maszkot vérvörösre.

– Menni gyűlés elé – vetette oda Prillaszárinak.

„Ezek szerint ez az ünneplője” – gondolta a királykisasszony, de megszólalni nem mert.

− Házra vigyázni! – parancsolta a gorilla a kutyáknak, megsimogatta a fejüket, aztán elindult, és húzta maga után a rabját.

Megkerülték a pajtát, és Prillaszári megértette, miért sütött arról a nap. Tágas tisztásra léptek, amit harangvirág meg pitypang tarkított, és kerek kövekből rakott út vezetett át rajta. Málna, szeder, áfonya, bodza, som és berkenye vette körül a tisztást, a berkenyefáknak létra támaszkodott, alattuk kosarak hevertek szerteszét.

„Hiszen ez egy gyümölcsös!” – döbbent rá Prillaszári.

A tisztás után ritkább volt az erdő, és Prillaszári több fán is látott ugyanolyan fészekszerű lakokat, mint a gorilláé. Kicsit barátságosabbak voltak, mert a falaikat színesre festették, az ablakaikban pedig rengeteg virág nőtt. Ahogy a gorilla és a foglya befelé haladt az erdőben, egyre több létra, inda és lépcső hálózta be az egyre tarkábbnak tetsző törzseket.

Ez volt a prémesek városa.

Az egyik ágon pár prémes gyerek ült, és kiabálva, nevetve mutogattak rájuk:

– Kintlakó csupaszt fogott!

Fürgén, mint a mókusok, lekúsztak az ágról, és követték a gorillát. Az izgatott menet egyre gyarapodott, a gyerekek mögé más prémesek is felsorakoztak. Érezhetően nem kedvelték a gorillát, gúnyos megjegyzésekkel illették, és kinevették a bundáját. Kintlakó és egyprémes – ezeket ismételték leggyakrabban. Prillaszári még sosem látott prémeseket ilyen közelről. Észrevette, hogy a gorillán kívül mindegyik úgy néz ki, mintha több állatból lenne összegyúrva. Egyiknek a fülét, másiknak a testét, a mancsát, a farkát másolták le a bundához. Sokan egészen vad színekben pompáztak. A prémesek mellett igazi őzek, szarvasok, vaddisznók, sünök és rókák is csatlakoztak a menethez, mintha ők is otthon lennének a városban.

Egy újabb tisztásra értek. Ennek kapuja is volt, amit koponyák és lábszárcsontok díszítettek. A kapuról dob lógott, a gorilla teljes erejéből ráütött. A tér közepére vezette Prillaszárit, ahol egy faragott oszlop állt, a tetején agancsokkal. Szabályos körben tizenkét farönk vette körül. A gorilla hozzákötötte foglyát az oszlophoz, ő maga pedig leült mellé, és várt.

Egyre többen vették körül őket, végül megérkezett a tizenkét főprémes: egy pepita tigris nyúlfüllel, egy lila pöttyös sün, egy narancssárga farkas, egy szürke farkas kecskeszarvval és nyestfarokkal, egy báránylábú róka, egy medvefejű macska, egy elefántfülű kutya, egy kétfejű borz, egy tüskés vaddisznó kígyós fejdísszel, egy mókusfarkú tehén, egy tehénfarkú mókus és egy denevérszárnyú cickány. Elfoglalták a tizenkét farönköt. Ahogy leültek, valaki újra a dobra ütött, és elhallgattak még az igazi állatok is.

– Ki hívta össze gyűlést? – kérdezte a nyúlfülű pepita tigris.

A nyakában fényes medál lógott, ami a prémes vezérek kiváltsága volt, akárcsak a nyúlfül. Prillaszári még szorult helyzetében is mosolygott a durván megmunkált ékszeren, mert olyan volt, mintha gyerekek készítették volna abból, amit a mezőn találtak.

– Én, Móg – felelte a vezér kérdésére a gorilla.

– Mit akar kintlakó gyűléstől?

– Csupasz megleste tűztáncot. Móg elfogta csupaszt. Mondjatok ítéletet csupaszra.

A főprémesek felálltak, és körözni kezdtek, először a farönkök mögött, aztán egyre szűkülő körben, míg olyan közel nem keringtek a királykisasszonyhoz, hogy a bőrén érezte a szőrszálaikat. Megdermedt a félelemtől. A kör lassan újra kitágult, és a főprémesek visszaültek a helyükre.

– Ez közcsupasz – mondta a szárnyas cickány.

– Hogyan fogta Móg? – kérdezte az elefántfülű kutya.

– Csupasz leselkedett bokrok alján. Hangosan mozgott, mint veszett róka. Móg odalopakodott, és leütötte – mesélte a gorilla, és Prillaszári átkozta magát, amiért meggondolatlanul az erdőbe merészkedett. Még hogy tündérek!

– Kémcsupasz – morogta a kecskeszarvú farkas.

A prémesek körben morogni és kiabálni kezdtek. A pepita tigris felemelte a mancsát.

– Mondjatok törvényt!

Prillaszári méltatlannak érezte az egész színjátékot. Róla ugyan nem ítélkezhet ez a buta népség. Fejét felszegte, és úgy tett, ahogy az udvari pityketanítótól tanulta: büszkén elnézett a fejük fölött. Közben a prémesek halkan duruzsolni és morogni kezdtek. Aztán a morgás egyre ritmusosabbá vált, és Prillaszári megértette a szavakká formálódó hangokat:

Öljük meg!

Vére a földé.

Öljük meg!

Húsa erdőé.

Öljük meg!

Bőre vadászé.

Prillaszári sikoltozni és kiabálni kezdett:

– Hogy merészelitek? Ezt velem nem tehetitek meg!

Móg rátapasztotta a kezét a szájára.

– Hallgass, vagy gyűlés most kitépi szíved – sziszegte.

Aztán a tizenkettő felé fordult:

– Csupasz Móg foglya. Gyűlés mondta Mógnak, nem foglalhatja el helyét gyűlésben, mert Móg szíve lágy. Móg meg akarja mutatni, szíve erős. Akar lenni vadász. Akarja megölni csupaszt.

A gyűlés tagjai összenéztek.

– Szavazás – mondta a pepita tigris.

Kilencen tették fel a kezüket. A pepita tigris kihirdette az ítéletet:

– Csupaszt Móg öli meg. Ma napnyugtakor. Móg elhozza hajas koponyát, Móg lehet gyűlés tagja.

4. fejezet
Macska és egér

A fekete gorilla és az elcsigázott pityke-királykisasszony már egy órája gyalogolt az erdőben. A királykisasszony egyszer megpróbált lecövekelni az erdő talaján, de a gorilla hátrafordult, rámordult, és akkorát rántott a kötélen, hogy Prillaszári hasra esett, és eleredt az orra vére.

– Minek hurcolsz át az erdőn? Ha meg akarsz ölni, ölj meg itt és most. Nem megyek tovább! – kiáltotta Prillaszári.

– Amíg jössz, addig élsz – morogta a prémes.

Prillaszári összeszedte minden erejét, és ment tovább, hátha a gorilla csak el akarja vinni messzire a prémesek városától, és ott szabadon engedi. Talán ezért ragaszkodott hozzá a gyűlés előtt, hogy a fogoly az övé.

Mire a hegytetőre értek, lusta fényeivel megérkezett a szürkület. A nap arany korongja az erdő fölött időzött még, de álmos ragyogása már nem bántotta a szemet. Móg végre megállt. Egy nagy, lapos kőhöz vezette Prillaszárit, mellette kiszáradt fa árválkodott. Móg kikötözte a foglyot a fához. A követ gyanús, barna foltok pöttyözték.

− Nézd napot! – mondta Móg, és kicsit arrébb letelepedett.Bundája zsebéből egy kést meg egy fenőkövet vett elő. Prillaszári megértette: ez az a kő, ahol Móg meg fogja ölni, a barna pöttyök pedig az előző áldozatok vére. Kitört belőle a panasz. Muszáj volt beszélnie legalább a lenyugvó naphoz, hátha megsajnálja, és nem bukik le aznap.

– Tegnap… Tegnap volt a születésnapom – sírta. − Akkor romlott el minden. Nem a születésnapom miatt, hanem a prémes miatt, amelyik beszabadult a kastélyba. Nem kellett volna foglalkoznom vele. Hiszen a palotaőrök elfogták. Ha nem gondolok rá, ha időben elkészülök az ünnepségre… Felveszem szépen az összes alsószoknyát… A főcicomamester rám aggatja az összes ékszert… Udvariasan integetek a csipkehídról… Jutott volna torta… Tűzijáték…

A prémes egy ideig csak a kését élezte, aztán megállt a kezében a fenőkő.

– Gyűlés mondta, közcsupasz vagy – mondta halkan.

– Nem tudom, mi az a közcsupasz – szipogott Prillaszári.

– Aki azt hiszi, világ ura, az nagycsupasz. Közcsupasz szolgálja, mert azt hiszi ő is, nagycsupasz világ ura.

– Akkor a nagycsupaszok a pitykések. Ők irányítják az országot, de nem a világ urai.

– Nagycsupasz parancsol mindenkinek. Ha prémes mást akar, börtönbe zárja.

Prillaszárinak támadt egy ötlete.

– Ha a közcsupasz éppen olyan szegény, mint a prémes, akkor csak a nagycsupaszokat gyűlölitek, nem?

A gorilla felnézett.

– Közcsupasz rosszabb. Szolgaszívű. Parancsra öl.

– Nem vagyok közcsupasz – mondta gyorsan Prillaszári.

– Nagycsupasz ruhája ragyog. Te rongyos vagy.

– Ezt mondja a testvérem is, akinek tényleg mindig ragyog a ruhája. Én inkább olyan vagyok, mint te. Neked sem olyan a bundád, mint a többi prémesnek.

– Igaz prémes tiszteli erdőt, vizet, hegyet, napot. Olyan akar lenni, mint állatok. De más prémesek úgy öltöznek, mint nagycsupaszok. Színesek. Díszesek. Móg igaz prémes – vert a mellére büszkén.

Lebukott a nap a hegyek mögött. Móg elindult a kő felé.

– Miért akarsz megölni? – kérdezte Prillaszári, és egészen rásimult a halott fatörzsre, mintha attól várna menedéket.

– Móg lehet gyűlés tagja, ha csupaszt öl.

– Hát igaz? Mégis igaz? – jajdult fel a királykisasszony. – Minden prémes vérengző vadállat?

A gorilla megtorpant.

− Móg apja volt legbölcsebb prémes, vezette városa gyűlését. De jött csupasz, megölte Móg családját. Móg menekült messze, elhagyta otthonát, lett kintlakó. Mondd, ki vérengző vadállat, csupasz vagy prémes? Móg áll bosszút halott családjáért.

– Állj hát bosszút, ha akarsz – kiáltotta Prillaszári −, tessék, ölj meg! De ha majd akkor sem lehetsz a gyűlés tagja, gondolj rám, mert én megmondtam előre. Azért nem fogadnak be, mert más vagy, mint ők. Kintlakó és egyprémes. Másik városból jössz, másik vezér gyereke vagy. Ezen az sem változtat, ha megölsz. Örökre idegen leszel! – kiabálta Prillaszári, és szerette volna minden szavával megsebezni a prémest.

A gorilla leült a kő szélére, és gondolkodott. Maga mellé tette a kését.

– Mondják, nagycsupasz okos. Úgy mondja a szót, ahogy méz csepeg. Utána nem érezni mérges füvek ízét. Nagycsupasz vagy?

Prillaszári felsóhajtott.

– Az vagyok.

– Visszamegyünk gyűlés elé.

– Ne! Ne menjünk vissza! Azt fogják mondani, gyáva voltál megölni.

– Móg nem gyáva!

– Sokkal többre mennél velem, ha életben hagynál.

Móg keserűen felnevetett.

– Móg pontosan tudja, hogy nagycsupaszt nem szabad megölni. Nagycsupasz életében haszontalan és gonosz, halálában még gonoszabb. Nem jó semmire, kolonc prémes nyakán.

– Én hasznos vagyok. Nekem hatalmam van. Ha bárkivel találkozom, akár nagycsupasszal, akár közcsupasszal, azt fogja tenni, amit mondok. Ételt, italt, kincseket, bármit ad, amit szeretnél – hadarta Prillaszári.

– Csupaszoknak nőkirály parancsol.

– Ez így igaz. És én vagyok a lánya, Prillaszári királykisasszony.

A gorilla meglepődött.

– Hazug – mondta, és felemelte a kést.

– Bebizonyítom – mondta Prillaszári. – Tudod, hogy miről lehet felismerni a királykisasszonyokat?

– Arany ruháról – felelte a gorilla.

– Királykisasszonynak bárki felöltözhet. Ha meg ilyen szőrös jelmezt vennék fel, úgy néznék ki, mint egy prémes! Viszont van valami, ami másnak nincs, csak a királykisasszonyoknak. Egy jel a bal fülünk mögött. Ha eloldozol, megmutatom. Most eltakarja a hajam.

A gorilla felmordult.

– Móg nem bolond. El akarsz szökni.

– Akkor ne oldozz el, hanem nézd meg te magad!

A királykisasszony szíve hevesen vert, de nem húzta el a fejét. Várta, hogy a szőrös mancs ügyetlenül elkotorja a haját.

Felragyogott a hold a füle mögött. A gorilla felkiáltott a csodálkozástól.

– Tényleg főcsupasz lánya vagy!

Prillaszári megkönnyebbült.

– Ha visszaviszel a kastélyba, bármit kérhetsz cserébe. Ételt, kincset, akármit.

A gorilla elgondolkodott.

– Ételt ad erdő. Kincs nem jó semmire. Nőkirály csak fájdalmat okoz. Beledobja prémeseket mély verembe. Veremből nincs szabadulás, halálból nincs szabadulás. Ha nem engedlek el, én is fájdalmat okozok nőkirálynak. Leszel szolgám mindörökre.

Prillaszárinak újra összeszorult a torka.

– Én is láttam a prémeseket a verem mélyén. Szerettem volna kiengedni őket – sóhajtotta.

– Azt mondtad, csupaszok mindent megtesznek, amit parancsolsz. Miért nem mondtad, engedjék ki őket? Minden csupasz hazug!

– Bár megtehetném, de a rabokat nem tudom kiszabadítani. Azt csak a király vagy a királynő teheti meg.

Móg ízlelgette a gondolatot: a foglya a királykisasszony. Forgatta a kezében a kést. Elképzelte, milyen lenne életében először embert ölni. Vajon a füle mögött kialszik a hold fénye, ha megöli?

– Várj csak − kiáltott fel Prillaszári −, támadt egy ötletem! Vigyél vissza a kastélyba, és ajánld fel az életemet cserébe a tömlöcben sínylődő rabok életéért! Ha nem engedik el őket, megölhetsz, de ha a prémesek visszanyerik a szabadságukat, te is elengedsz engem. Mit szólsz, Móg? Nem leszel többet kintlakó. Hős leszel.

A gorilla hallgatott. Hosszan ültek csendben a kövön, felettük felragyogtak a csillagok.

– Áldozatszikla nem jó hely éjjel. Jönnek farkasok megnézni, prémes hagyott-e húst erdő vadjának. Elmegyünk – mondta végül Móg.

Eloldozta Prillaszári kötelét. Prillaszári felállt, aztán azon nyomban össze is esett. Leterítette a kimerültség. Móg nagyokat szuszogva és erőlködve a hátára vette, és becipelte az erdőbe, egy közeli barlangba. Letette a fal mellé, a kemény kőre. A haláltól pillanatnyilag megmenekülve a királykisasszony mély álomba zuhant.