A fogorvos széke

részlet

Translation entitled „A fogorvos széke” © 1940,
Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: One, Two, Buckle My Shoe

© 1940, Agatha Christie Limited

All rights reserved

AGATHA CHRISTIE, POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Bencsik Júlia

Hungarian translation © Bencsik Júlia, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

Szerkesztette Daróczi Péter

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 380 1

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Dorothy Northnak, aki szereti
a krimit és a tejszínt, abban a reményben,
hogy ez a könyv kárpótolni fogja őt
az utóbbi hiányáért!

Csatt-csatt, cipőcsat,

Zárd be jól az ajtódat!

Gally-gally, gallyacska,

Szedd fel gyorsan, rakd sorba!

Kot-kot, kövér tyúk,

Keress, kutass, hová bújt!

Aj-aj, lányok, lányok,

Konyhádban is figyelj rájok!

Csitt-csitt, hallgass itt,

A végén mondok valamit.

Csatt-csatt, cipőcsat

I

Mr. Morley a reggelinél nem volt a legjobb hangulatban.

Kritikus megjegyzésekkel illette a szalonnát. Megkérdezte továbbá, hogy a kávé miért ilyen iszapszínű, és megjegyezte, hogy a zabpehely még a múltkorinál is rosszabb.

Mr. Morley széles pofacsontú, erős állú, alacsony ember volt. A nővére pedig, aki a háztartását vezette, leginkább egy gránátosra hasonlított.

Az asszony vizsgálódó pillantással méregette zsörtölődő öccsét, és megkérdezte, hogy talán megint nem volt elég meleg a fürdővíz.

Mr. Morley meglehetősen kelletlenül azt válaszolta, hogy az elég meleg volt. Aztán belenézett az újságba, és közölte, hogy a kormány, amely eddig is csak hanyagul töltötte be feladatát, már egyenesen csődbe viszi az országot.

Miss Morley mély bariton hangján a sajnálkozását fejezte ki.

Nő létére ő mindig úgy találta, hogy a soron lévő kormány, bármilyen kormányról legyen is szó, nagyon hasznos. Nógatta öccsét, hogy magyarázza el, miért volt a mostani kormány politikája idióta, következetlen, szinte az öngyilkossággal egyenértékű.

Miután Mr. Morley kifejtette véleményét az adott témáról, megivott még egy csésze iszapszínű kávét, és előhozakodott az igazi bánatával.

– Ezek a mai lányok – mondta – mind egyformák. Önzők, megbízhatatlanok. Nem lehet rájuk számítani.

Miss Morley kérdőn nézett rá.

– Gladys?

– Igen, küldött egy üzenetet. A nénikéje gutaütést kapott, és el kellett utaznia hozzá Somersetbe.

Miss Morley azt mondta:

– Elég bosszantó valóban, de nem az ő hibája.

Mr. Morley a fejét csóválta.

– Ki tudja, hogy tényleg odament-e? Ki tudja, hogy nem azzal a kellemetlen fiatalemberrel tervelték-e ki az egészet? Az a fiatalember a legkevésbé sem Gladyshez való! Biztosan kitaláltak valami kirándulást erre a napra.

– Nem, kedvesem. Nem hinném, hogy Gladys képes ilyesmire. Hiszen mindig olyan becsületesnek találtad.

– Igen, igen.

– Azt mondtad, hogy intelligens lány, és nagyon szereti a munkáját.

– Igen, Georgina, de ez még azelőtt volt, hogy ez a fiatalember megjelent a színen. Mostanában más. Egészen más – szórakozott, rosszkedvű, ideges.

A gránátos nagyot sóhajtott.

– De Henry, minden lány szerelmes lesz egyszer. Ez a világ sora.

Mr. Morley felmordult.

– Ez nem befolyásolhatná a titkárnői munkáját. És ma különösen nehéz napom van! Nagyon sok betegem lesz, és köztük néhány nagyon fontos ember. Igazán bosszantó!

– Tényleg nagyon kellemetlen, Henry. És az új fiú hogy vált be?

Henry Morley borúsan válaszolt.

– A lehető legrosszabb. Képtelen megjegyezni egyetlen nevet is helyesen, és egy faragatlan tuskó. Ha nem tanul bele, kénytelen leszek mást keresni. Nem tudom, hová jut az oktatás, ha így folytatjuk. Az iskolák ontják a tökfilkókat, akik képtelenek megérteni, amit mondanak nekik – hát még hogy meg is jegyezzék?

A férfi az órájára nézett.

– Mennem kell. Abszolút zsúfolt nap, és azt a Sainsbury Seale nevű nőt is be kell tennem valahová, mert erős fogfájásra panaszkodik. Mondtam neki, hogy menjen Reillyhez, de hallani sem akar róla.

– Persze hogy nem – mondta Georgina együttérzéssel.

– Reilly nagyon ügyes. A legjobb diplomával… a legmodernebb technikával…

– De reszket a keze – mondta Miss Morley. – Szerintem iszik.

Az öccse felnevetett. Végre visszatért a jókedve.

– Felugrom egy szendvicsre fél kettőkor, ahogy szoktam.

II

A Savoy Hotelben Mr. Amberiotis a fogát tisztította egy fogpiszkálóval, és magában mosolygott.

Minden nagyon jól alakult.

Szerencséje volt, mint mindig. Az a néhány kedves szó, amit egy buta tyúkhoz intézett, milyen busásan jövedelmez.

Hát igen. Mindig is jószívű ember volt. És nagylelkű. A jövőben még inkább nagylelkű lehet. Adakozó tervek lebegtek a szeme előtt. A kis Dimitri… És az öreg Constantopopolus a lerobbant kisvendéglőjével. Micsoda meglepetés lesz nekik…

A fogpiszkáló véletlenül túl mélyre hatolt, és Mr. Amberiotis arca megrándult. A rózsaszín tervek szertefoszlottak, helyükbe léptek a hétköznapi teendők. Nyelvével finoman kitapintotta a fogpiszkáló helyét, majd elővette a jegyzetfüzetét. Queen Charlotte Street 58. Tizenkét óra.

Megpróbálta újra felidézni az iménti lelkes álmokat. Hiába. A jövő most csak hat rövid szóra szűkült:

„Queen Charlotte Street 58. Tizenkét óra.”

III

Dél-Kensingtonban, a Glengowrie Court Szállodában a reggeli már befejeződött. Miss Sainsbury Seale az előcsarnokban beszélgetett Mrs. Bolithóval. Szomszédos asztalnál ültek az étteremben, és már egy héttel ezelőtt, a Miss Sainsbury Seale érkezése utáni napon összebarátkoztak.

Miss Sainsbury Seale azt mondta:

– Tudod, drágám, már nem is fáj! Egy cseppet sem! Azt hiszem odatelefonálok, hogy…

Mrs. Bolitho félbeszakította:

– Ne butáskodj! Most már nem szabad lemondani. Túl leszel rajta egyszer és mindenkorra.

Mrs. Bolitho magas, parancsoló hangú hölgy volt. A negyvenes éveiben járó Miss Sainsbury Seale kiszőkített haját csigákban viselte. Alaktalan, mondhatni művészies ruhákban járt, és a csíptetős szemüvege állandóan lecsúszott az orra hegyére. Közben folyton csacsogott.

Most is tovább bizonygatta:

– De tényleg, hidd el, hogy egy cseppet sem fáj.

– Lehetetlen. Az előbb mondtad, hogy nem tudtál aludni miatta egész éjszaka.

– Az igaz, hogy nem aludtam, de lehet, hogy most már elhalt az ideg.

– Annál inkább el kell menned a fogorvoshoz – mondta Mrs. Bolitho határozottan. – Mindnyájan szeretjük halogatni gyávaságból. Jobb, ha elszánod magad, és túl leszel rajta.

Miss Sainsbury Seale ajka megrándult. Talán a tiltakozás érthetetlen mormogása volt: „Igen, de nem a te fogadról van szó.”

Hangosan csak ennyit mondott:

– Biztosan igazad van. És Mr. Morley olyan óvatos ember, tényleg senkinek sem okoz fájdalmat.

IV

Az igazgatósági értekezlet befejeződött. Minden simán ment. A kilátások nem jók. Nem kellett volna, hogy rossz érzése legyen, de Samuel Rothenstein mégis érzett valami furcsát az elnök viselkedésében.

Úgy emlékezett, hogy volt valami indokolatlan feszültség vagy élesség az elnök hangjában egyszer-kétszer az értekezlet alatt.

Valamilyen titkolt félelem? Rothenstein sehogy sem tudta elképzelni, hogy Alistair Bluntnak titkolt félelmei legyenek. Olyan egykedvű ember. Olyan abszolút normális. Olyan tipikusan angol.

Persze lehet, hogy a mája… Rothensteinnek időnként májpanaszai voltak. De sohasem hallotta Alistairt a májára panaszkodni. Alistair egészsége éppolyan kikezdhetetlen volt, mint éles esze és pénzügyi érzéke. Nem volt hivalkodóan fensőbbséges, csak csendesen magabiztos.

Mégis ahogy kezével megérintette az arcát, ahogy feltámasztotta az állát, tőle szokatlan mozdulatok voltak. Sőt, mintha időnként elkalandoztak volna a gondolatai.

Miután kijöttek a tárgyalóteremből, a lépcsőn lefelé Rothenstein megkérdezte:

– Elvihetem?

– Vár a kocsim – felelte Blunt, és az órájára pillantott. – Nem a belvárosba megyek. – Kis szünet után hozzátette: – Fogorvoshoz.

Hát ez volt az eltitkolt félelem.

V

Hercule Poirot kiszállt a taxiból, fizetett a sofőrnek, és becsöngetett a Queen Charlotte Street 58-as számú házba.

Némi késedelemmel szeplős képű, vörös hajú inas nyitott ajtót.

Hercule Poirot megkérdezte:

– Mr. Morley fogad?

Szíve mélyén ott élt az a gyermeteg remény, hogy Mr. Morley-t talán elszólította a kötelesség; vagy betegeskedik, vagy ma egyéb okból nem fogad betegeket… Minden hiába. Az inas bólintott. Hercule Poirot belépett, és az ajtó becsapódott mögötte az elkerülhetetlen sors fájdalmas csattanásával.

A fiú fontoskodva mondta:

– Szabad a nevét, uram?

Poirot megadta a nevét, mire feltárult egy ajtó az előszoba jobb oldalán, és belépett a váróba.

A szoba bútorzata szerény volt, de jó ízlésről tanúskodott, Poirot szemében azonban leírhatatlanul baljóslatú volt. A fényes Sheraton (utánzatú) asztalon gondosan elrendezett újságok és folyóiratok feküdtek. A Hepplewhite (utánzatú) szekrénykén két ezüstözött gyertyatartó és egy gyümölcskosár állt. A kandalló párkányát egy bronzóra és két bronzváza díszítette. Az ablakokat kék bársonyfüggöny keretezte. A székeket Jakab korabeli madár- és virágmintás vörös huzattal vonták be.

Az egyiken egy sápadt arcú, széles bajszú, katonás kinézetű ember ült. Úgy nézett Poirot-ra, mintha valamilyen kártékony rovart pillantott volna meg. Úgy látszott, hogy legszívesebben egy doboz Gesarol után nyúlna. Poirot ellenségesen viszonozta a pillantását, és arra gondolt, hogy vannak angolok, akik annyira utálatosak és nevetségesek, hogy már születéskor meg kellene fosztani őket az élet szenvedéseitől.

A katonás úriember a hosszan tartó, megvető nézés után felvette a The Times legújabb számát, és a székét Poirot-tól elfordítva olvasni kezdett.

Poirot egy Punchot vett a kezébe.

Aprólékosan mindent végigolvasott benne, de egyetlen viccen sem tudott nevetni.

Ekkor belépett az inas, és Arrow-Bumby ezredest szólította. A katonás úriember távozott vele.

Poirot azon tűnődött, hogy valójában létezhet-e ilyen név egyáltalán, amikor nyílt az ajtó, és belépett egy harminc év körüli fiatalember.

Amint a fiatalember megállt az asztalnál, és a lapok között válogatott, Poirot a szeme sarkából figyelte. Nagyon kellemetlen, veszélyes kinézetű fiatalember, gondolta, akár bűnöző is lehet. Tulajdonképpen sokkal inkább bűnözőnek látszott, mint bármelyik gyilkos, akit Poirot a pályafutása során letartóztatott.

Az inas belépett a szobába, és közölte a következő áldozat nevét.

– Mr. Pelver.

Poirot, igen helyesen, magára vonatkoztatta a felszólítást. A fiú kivezette az előszobába, ahol egy sarok mögött beszálltak a liftbe, és felmentek a második emeletre. Ott végigmentek egy folyosón, beléptek egy ajtón, amely kis előtérbe vezetett. Az inas kopogott egy következő ajtón, és válaszra nem várva kinyitotta. Hátralépett, hogy utat engedjen Poirot-nak. A nyomozó, amint belépett, először vízcsobogás hangját hallotta. Miután az ajtót becsukta, meglátta Morley-t, aki a mosdónál jól beidegződött mozdulatokkal a kezét mosta.

VI

A legkiválóbb emberek életében is vannak bizonyos megalázó pillanatok. Az a mondás járja, hogy senki sem lehet hős a komornyikja szemében. Ehhez hozzátehetjük, hogy kevés ember lehet hős a fogorvosi székben.

Hercule Poirot nagyon is tudatában volt ennek a ténynek.

A híres nyomozónak általában jó véleménye volt saját magáról. Sok tekintetben egyenesen kiválónak találta magát, de ebben a pillanatban nem érzett semmilyen kiválóságot. Érdemei a nullára csökkentek. Csak egy hétköznapi, szürke figura volt, aki retteg a fogorvosi széktől.

Mr. Morley befejezte a szertartásos kézmosást, majd belefogott a szokásos bemelegítő, bátorító beszélgetésbe.

– Meglehetősen hűvös az idő az évszakhoz képest, nemde? – mondta, és közben páciensét udvariasan a SZÉK felé terelte. Hidegvérrel húzogatni kezdte a fejpárnát.

Hercule Poirot mély lélegzetet vett, és beleült a székbe. Hátrahajtotta a fejét, megadva magát Morley ördögi kezének.

– Most – mondta Morley jókedvűen – már kényelmes, ugye?

– Igen, egészen kényelmes – felelte Poirot elhaló hangon.

Morley közelebb húzta asztalkáját, felvett egy kis tükröt, majd egy másik eszközt, és munkához látott.

Hercule Poirot belekapaszkodott a karfába, becsukta a szemét, és kinyitotta a száját.

– Fáj valahol? – kérdezte Mr. Morley.

Nyitott szájjal, kissé artikulálatlanul Hercule Poirot azt felelte, hogy nem fáj sehol.

Évente kétszer kötelességtudatból és rendszeretetből ellenőriztette a fogait. Lehetséges, hogy nem is kell csinálni semmit… Lehetséges, hogy Morley észre sem veszi azt a bal hátsó fogat, amelyik úgy nyilallt a múltkor… Lehetséges, de nem valószínű, mert Morley nagyon jó fogorvos.

Morley lassan haladt, fogról fogra, kopogtatva, ütögetve, közben apró megjegyzéseket mormolva.

– Ez a tömés kicsit régi már, de nem vészes. Örülök, hogy az ínye ilyen jó állapotban van.

Gyanús szünet, várakozás – de nem – továbbhalad. Az alsó fogsor. Egy… kettő… három? Nem. A héja lecsapott a tyúkra, gondolta Poirot kicsit zavaros hasonlattal.

– Itt van egy kis gond. Nem szokott fájni? Hm, csodálom – jegyezte meg, és folytatta a vizsgálódást.

Végül Morley elégedetten felegyenesedett.

– Semmi komoly, csak egy-két töméscsere és egy lyuk azon a felső zápfogon. Mindet meg tudom csinálni ma.

Megnyomott egy kapcsolót, és beindult a zúgás. Leemelte a fúrót, és gondosan új fejet illesztett bele.

– Irányítson! – mondta röviden, és belefogott a munka legrosszabb részébe.

Poirot-nak nem volt rá szüksége, hogy a kezével hadonásszon, nyögjön, sőt kiabáljon. Morley mindig pontosan a megfelelő pillanatban állította le a fúrót.

– Öblítsen! – adta ki az utasítást, fejet cserélt a fúróban, majd folytatta. A fúrónak a hangja volt ijesztő, fájdalmat ritkán okozott.

Miközben Mr. Morley a tömést készítette, újra beszédbe elegyedett páciensével.

– Ma ezt is magamnak kell csinálnom – magyarázta. – Miss Nevill nem tudott bejönni. Emlékszik Miss Nevillre?

Poirot bizonytalan hangot hallatott.

– Vidékre kellett utaznia egy beteg rokonhoz. Ennek is egy ilyen zsúfolt napon kellett történnie. El vagyok csúszva ma reggel. Az előző betegem késett. Nagyon bosszantó. Az egész délelőttöt felborítja. Ráadásul be kell suszterolnom egy plusz beteget, akinek nagyon fáj a foga. Mindig ráhagyok egy negyedórát ilyen lehetőségekre. Mégis nagyon feszíti az időrendemet.

Morley közelebbről belenézett a kis tégelybe, amelyben a masszát kevergette, aztán folytatta a monológot.

– Mondok magának valamit, Monsieur Poirot. Megfigyeltem, hogy a nagy emberek, az igazán fontos emberek mindig pontosak, sohasem várakoztatják meg az embert. A királyi család például sohasem késik. És a nagy pénzemberek a Cityből – ők sem. Ma délelőtt jön hozzám egy fontos ember – Alistair Blunt!

Morley szinte diadalmasan ejtette ki ezt a nevet.

Poirot, akit a beszédben fogászati tampon és egy cső akadályozott, amelyet gondosan a nyelve alá helyeztek el, elismerően nyögött fel.

Alistair Blunt! Ez ám a név, valósággal megborzongatja az embereket manapság. Nem hercegek, grófok, sem miniszterelnökök. Nem. Az egyszerű Alistair Blunt, akinek az arca szinte ismeretlen a tömegek előtt, és akinek a neve csak az újságok hasábjain szerepel – és ott sem túl gyakran.

Csak egy csendes, jellegtelen úriember. Anglia legnagyobb bankhálózatának a feje. Hatalmas vagyon ura. Olyan ember, aki kormányokat irányít. Olyan ember, aki csendes, visszavonult életet él, soha nem mutatkozik a nagyközönség előtt, soha nem tart beszédeket. Viszont a kezében hatalom van.

Morley tiszteletteljes hangon folytatta, miközben helyére illesztette a tömést.

– Ő mindig pontosan érkezik a rendelésre. Elküldi a kocsit, és gyalog megy vissza az irodába. Kedves, szerény ember. Szeret golfozni és kertészkedni. Senki sem gondolná, hogy megvehetné magának fél Európát. Éppolyan, mint ön vagy én.

Pillanatnyi tiltakozás ébredt Poirot lelkében a személye ilyen hasonlítgatása ellen. Igaz, hogy Morley jó fogorvos. Londonban sok jó fogorvos van, de Hercule Poirot-ból csak egy.

– Öblítsen, kérem! – mondta Morley. – Tudja, ez a válasz azokra a Hitlerekre, Mussolinikre és hasonlókra – folytatta Morley, miközben a kettes számú fogat vette kezelésbe. – Mi nem csinálunk olyan nagy felhajtást. Csak nézze meg, hogy milyen demokratikus a mi királyunk és királynőnk. Persze maguk franciák a köztársasági eszmékhez szoktak…

– Én nem… vagyok francia… én… belga… vagyok…

– Csitt! – mondta Morley szigorúan. – Teljesen ki kell szárítani az üreget – és forró levegőt fújt rá.– Nem is tudtam, hogy ön belga. Nagyon érdekes. Nagyon rendes ember a királyuk, úgy hallottam. Jómagam hiszek a királyságban. A jó iskolázás, tudja. Csak vegyük azt, hogy milyen jól megjegyzik az arcokat és a neveket. Mind az iskolázás eredménye – bár vannak emberek, akiknek természetes érzékük van hozzá. Én a neveket nem tudom megjegyezni, viszont az arcokra kitűnően emlékszem. Például az egyik betegemre a minap – már láttam azt az arcot valahol. A neve semmit sem mondott, de rögtön azt kérdeztem magamtól: hol láttam ezt az arcot azelőtt? Még nem jutott eszembe, de biztosan eszembe fog jutni. Még egy öblítést kérek!

Az öblítés után Morley kritikus szemmel megvizsgálta a betege száját.

– Nos, azt hiszem, rendben van. Csukja össze, nagyon óvatosan… Jól illeszkedik? Nem érzi a tömést? Nyissa ki megint! Úgy látom, rendben van.

Hercule Poirot leszállt a székről. Szabad ember!

– Viszontlátásra, Monsieur Poirot! Remélem, nem talált bűnözőket a házamban.

Poirot mosolyogva válaszolt:

– Idefelé jövet mindenkit bűnözőnek láttam. Kifelé menet talán másképp lesz.

– Ó, igen. Egész más előtte, mint utána. Bár a fogorvosok ma már nem olyan félelmetesek, mint régen. Felhívjam a liftet önnek?

– Nem, nem. Inkább gyalog megyek.

– Ahogy tetszik. A lift ott van a lépcső mellett.

Poirot kilépett. Hallotta, hogy Morley kinyitotta a vízcsapot, miután becsukta az ajtót mögötte.

Lesétált két lépcsőfordulót. Amikor az utolsó fordulóhoz ért, látta, hogy az indiai ezredest éppen most engedik ki. Egész jóképű fickó – tűnődött Poirot. Biztosan nagy vadász. Jó néhány tigrist lőhetett. Igen hasznos ember – a birodalom biztos támasza.

Bement a váróterembe a kalapjáért és a sétabotjáért. Poirot nem kis meglepetésére a kellemetlen fiatalember még mindig ott volt. Egy másik várakozó a Fieldet olvasta.

Poirot jobban szemügyre vette a fiatalembert. Még most is nagyon vadnak találta – mint aki gyilkosságra készül – de nem az a típus, gondolta jóindulatúan. Valószínűleg hamarosan ugyanez a fiatalember majd kettesével veszi a lépcsőfordulókat lefelé, boldogan mosolyogva a világra.

Belépett az inas, és határozottan bejelentette:

– Mr. Blunt.

A férfi az asztalnál letette a Fieldet, és felállt. Közepes magasságú, középkorú, közepes testalkatú. Jól öltözött, csendes.

Kiment a fiú után.

Az egyik leggazdagabb és leghatalmasabb ember Angliában – és mégis fogorvoshoz kell járnia, mint mindenki másnak, és bizonyára most ő is ugyanúgy érez, mint minden halandó.

Ilyen gondolatok forogtak Hercule Poirot agyában, amikor felvette a kalapját és a sétabotját. Az ajtóhoz lépett. Még egyszer visszanézett, és az a különös érzése támadt, hogy annak a fiatalembernek nagyon fájhat a foga.

Az előszobában Poirot megállt a tükör előtt, hogy megigazítsa a bajuszát, ami elég rendetlen volt Morley beavatkozása nyomán.

Megelégedéssel fejezte be a rendezgetést, amikor a lift újra leérkezett, és az inas szállt ki belőle, jókedvűen fütyörészve. Rögtön elhallgatott, amikor meglátta a nyomozót, és előzékenyen kinyitotta neki az ajtót.

Éppen akkor érkezett egy taxi a ház elé, és a nyitott ajtóból egy női láb bukkant elő. Poirot jól szemrevételezte a lábat. Csinos boka, jó minőségű harisnya. Nem rossz láb. De a cipő nem tetszett neki. Vadonatúj lakkcipő, nagy, fényes csattal. Megcsóválta a fejét.

Nem sikkes. Inkább vidékies.

A hölgy kiszállt a taxiból, de közben a másik lába beleakadt az ajtóba, és leszakadt a csatja. Csilingelve leesett a járdára. Poirot gavallérosan odaugrott, felkapta, és udvarias meghajlással nyújtotta át tulajdonosának.

Te jó ég! Majdnem ötvenéves. Csíptetős szemüveg. Rendetlen, fakószőke haj és valami rémes ruha – nyomasztóan zöld. A hölgy, miközben köszönetet mondott, leejtette a szemüvegét és a retiküljét.

Poirot már kevésbé gavallérosan, de rendíthetetlen udvariassággal mindent felszedett.

A hölgy felvonult a Queen Charlotte Street 58-as számú ház lépcsőjén, Poirot pedig megszólította a kevés borravaló miatt dörmögő taxisofőrt.

– Szabad?

A taxisofőr kelletlenül válaszolt:

– Igen, szabad vagyok.

– Én is – felelte Poirot nevetve. – Szabad és gondtalan.

Látta a taxisofőr gyanakvását.

– Nem, barátocskám, nem vagyok részeg. Csak most jövök a fogorvostól, és hat hónapig nem kell újra jönnöm. Csodálatos érzés!

Tartalom

Csatt-csatt, cipőcsat

Zárd be jól az ajtódat!

Gally-gally, gallyacska

Szedd fel gyorsan, rakd sorba!

Kot-kot, kövér tyúk

Keress, kutass, hová bújt

Aj-aj, lányok, lányok

Konyhádban is figyelj rájuk

Csitt-csitt, hallgass itt!

A végén mondok valamit

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IM Fell French Canon – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License