A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Carlo Masala: Wenn Russland Gewinnt. Ein Szenario

C.H.Beck, München, 2025

Első kiadás

Fordította Nádori Lídia

Copyright © Verlag C.H.Beck GmbH & Co. KG, München, 2025

Published by arrangement with Gaeb & Eggers Literary Agency, Berlin

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Anna Weise

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Zsuppán András

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. Forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-351-5

Előszó

A hősnőre irtózatos nyomás nehezedik. A főgonosz szorításában vergődik, pisztolya elérhetetlen távolságban hever a padlón, a robbanóanyaggal dugig megrakott repülőgép pedig egyenesen a Fehér Ház felé repül. Lélegzet-visszafojtva bámuljuk a filmet. A helyzet kilátástalannak tűnik. Ám ekkor jön a váratlan fordulat! A hősnő valahogy kiszabadul a főgonosz markából, felkapja a fegyvert, egy mozdulattal felrántja a botkormányt – az utolsó pillanatban minden jóra fordul.

Hozzászoktunk, hogy minden jól végződik. Ez történik a hollywoodi filmekben. Ez történt 1945-ben és 1989-ben is. Persze nem azonnal, az unalmas is lenne. De a végére mégiscsak. A mostani helyzet egyértelmű: demokráciánkra, Ukrajnára, az egész Nyugatra irtózatos nyomás nehezedik. A populisták egyre sikeresebbek a választásokon, az orosz csapatok előrenyomulnak, Donald Trumpot megint elnökké választották. De a végére majd csak jóra fordulnak a dolgok, ugye? Minket azért mégsem támad meg Oroszország, a demokrácia nem roppan össze, a Nyugat megőrzi az erejét, nem igaz?

És mi van, ha mégsem? Mi van, ha Oroszország győz?

Ahhoz, hogy megértsük, mi forog kockán és az egyes döntéseknek mik a várható következményeik, tudnunk kell, mi az, ami egyáltalán megtörténhet. Ezért kell forgatókönyvekben gondolkodni. A tudományban, akárcsak a politikai és a katonai stratégiaalkotásban, a szcenáriókészítés bevett módszer: annak felvázolása, hogy milyen jövőbeni fejlemények következhetnek az aktuális tendenciákból és történésekből. A szcenáriókészítésnél tudatosítjuk mindazon keretfeltételeket, indikátorokat és tényezőket, amelyek a lehetséges fejleményeket meghatározhatják, majd ezek alapján kreatív módon továbbgondoljuk az aktuális események folytatását.

A forgatókönyvek kiszélesítik a gondolkodásunkat. Éppúgy ellene hatnak az intellektuális elkényelmesedésnek, mint a politikai rövidlátásnak. Csak akkor ébredünk igazán tudatára, hogy mi is forog kockán Ukrajnában és a korban, amelyben élnünk adatott, ha belegondolunk, mi történhet, ha mégsem fordulnak jóra a dolgok.

Márpedig Oroszország ukrajnai győzelme lehetséges forgatókönyv. Mire ez a könyv megjelenik, talán már győzött is – ugyan ki tudja ezt biztosan megjósolni? Hozzáteszem: számomra már az is orosz győzelemnek számít, ha Oroszország meg tudja tartani az eddig megszállt területeket. Meglehet, sokaknak nem számít Ukrajna sorsa. Meglehet, szintén nem kevesen úgy gondolják: a lényeg, hogy végre véget érjen a háború. Az élet térjen vissza a normális kerékvágásba. Adjátok meg Oroszországnak, amit akar, és akkor nyugtunk lesz. De valóban nyugtunk lesz? És valóban csak Ukrajnáról van szó? Mi van, ha Ukrajna csak a kezdet? Mi van, ha valójában az európai biztonság, a szabályokra épülő liberális világrend egésze forog kockán, mi meg már megint félrenézünk? Ebben a könyvben tehát felvázolom az orosz győzelem forgatókönyvét.

A jövő mindig befejezetlen. Senki nem ismeri; senki nem látja át a jövőt meghatározó valamennyi tényezőt és összefüggést. Ezáltal a szcenárió a dolgok alakulásának mindig csak az egyik, és nem az egyetlen lehetősége. Ezt tanácsos szem előtt tartani a könyv elolvasásakor. Nem akarom a prófétát játszani. Az a célom, hogy gondolkodásra: együtt- és továbbgondolkodásra ösztönözzem az olvasót. És ami még nagyon fontos: egy kedvezőtlen szcenáriót általában azért vázolunk fel, hogy ne következzék be.

Az általam vázolt forgatókönyv valós tényeken, tudományos eredményeken, valamint olyan vitákon alapul, amelyeket az utóbbi két év során folytattam számos kollégámmal, valamint olyan emberekkel, akik miniszterként vagy a katonai vezetés szintjén azzal a kérdéssel foglalkoznak, milyen hosszú távú biztonságpolitikai hatásai lehetnek Oroszország ukrajnai győzelmének. Könyvemre hatással voltak azok a tapasztalatok is, amelyekre a stratégiai szimulációk aktív résztvevőjeként vagy megfigyelőjeként tettem szert. Mindezzel együtt ez a forgatókönyv ebben a formájában kizárólag az enyém. Biztonság- és védelempolitikai körökben más szcenáriókat vázoltak fel és vitattak meg, nem kihagyva azt a verziót sem, hogy Oroszország átfogó katonai hadműveletet indít egy NATO-tagállam ellen. Esetemben nem is szigorúan tudományos igénnyel megírt szcenárióról van szó, noha a tudomány mércéit figyelembe véve dolgoztam rajta. A fejlemények leírásai közé olykor jeleneteket és dialógusokat szúrtam be. Ezek lehetőséget kínálnak az olvasónak arra, hogy az események részt vevő megfigyelőjének érezze magát. Végül arra hívom fel a figyelmet, hogy ez egy erősen sűrített szcenárió. A folyamatok a valóságban többrétűek lennének. Az események operatív szintjén számtalan beszélgetés és találkozás zajlana le; telefonhívások és videókonferenciák százaira kerülne sor a politikai aktorok között. Az olvashatóság érdekében ezek részletezéséről lemondtam, inkább a nagy horderejű eseményekre összpontosítottam.

Könyvem megírása során sokan szánták arra az idejüket, hogy velem beszélgessenek. Hadd fejezzem ki itt mélységes hálámat nekik. Megkülönböztetett hála és köszönet illeti Sebastian Ullrichot, a C.H.Beck Kiadó főszerkesztőjét: kezdettől fogva a tőle megszokott nyugalommal és profizmussal támogatott, szellemi edzőpartnerként és briliáns szerkesztőként kísérte végig a folyamatot. Hasonlóképpen hálás vagyok kollégámnak, Martin Schulze Wesselnek: neki köszönhetem a Rajna-vidék remilitarizálásának analógiáját.

Baltikum, pár év múlva

Narva, Észtország, 2028. március 27.: a kora reggeli órákban robbanások ébresztik a lakosokat. Észak és kelet felől egy-egy orosz dandár hatol be a városba. A maszkos támadók villámgyorsan ártalmatlanná teszik az észt határőrséget. Az orosz katonák a városmaghoz közeledve csekély ellenállásba ütköznek, és azt is pillanatok alatt letörik. Belülről támogatja őket a lakosság egy csoportja, akik között már hetekkel, hónapokkal korábban kézifegyvereket és gépfegyvereket osztottak szét. Az orosz határ közelében lévő, ötvenhétezres lélekszámú kisvárost néhány óra leforgása alatt elfoglalják. Mire fölkel a nap, már orosz zászló lobog a történelmi városháza tornyán. Ezzel szinte egy időben a legkülönfélébb közösségimédia-platformokon terjednek a felvételek a zászló kitűzéséről. Ezek a posztok egységesen a #VisszatérésNapja hashtaggel vannak ellátva.

Az orosz megszállás mindenkit készületlenül ér. Igaz, Narva orosz ajkú lakosai már hetekkel korábban tüntetni kezdtek, mert állítólag megfosztják őket az anyanyelvhasználat jogától a hivatalos intézményekben. A közösségi média dezinformációja által feltüzelt tömeg attól is tart, hogy a tallinni kormány másodrendű állampolgárokat akar csinálni belőlük, és meg akarja fosztani őket a választójoguktól. Állítólag azért, terjed a hír a Telegramon és a Facebookon, mert a város határ menti fekvése, illetve az orosz ajkú lakosság oroszországi kötődései nemzetbiztonsági kockázatot jelentenek. Való igaz, sor került kisebb összecsapásokra „az oroszok” és az észt rendőrség között. De ilyen már korábban is előfordult, ezért az észt kormány azt hitte, hogy ura a helyzetnek. Észlelték a kisebb orosz csapatösszevonásokat is a határ mentén, de nem hitték, hogy ez komolyan veszélyeztetné az országot. Mégiscsak jelen van a NATO: az Enhanced Forward Presence (EFP, megerősített előretolt jelenlét) ezerhétszáz katonája mellett hatszáz amerikai gyalogos állomásozik Võruban. Ennek azért komoly elrettentő ereje van, nyugtatgatták magukat.

A támadást megelőző napokban Észtország és a NATO figyelmének középpontjában az észt–orosz határ déli szakasza állt, ahol orosz fegyveres erők a Szülőföld hadművelet keretében egy egész hadtesttel gyakorlatoztak, különféle hadi szcenáriók alapján. Erre jön a meglepetés! A Narvától 145 kilométerre állomásozó, brit vezetés alatt álló NATO-erőknek esélyük sincs időben reagálni.

Narva lerohanása azonban nem az egyetlen akciója az orosz hadseregnek azon az éjszakán. Pár nappal korábban turistáknak álcázott orosz katonákat juttattak kompokkal az észt felségterülethez tartozó Hiiumaa szigetére. Most ők is támadásba lendülnek. A Balti Flotta két orosz kétéltű járműve is a kezükre játszik: Szentpétervárról a Balti-tenger nemzetközi vizei felé tartva váratlanul irányt váltanak, és észak felől egyenesen Észtország második legnagyobb, de ritkán lakott szigete felé tartanak. Még sötét van, amikor vízre bocsátják csónakjaikat, fedélzetükön mintegy négyszáz orosz tengerészgyalogossal, akik partra szállva csatlakoznak a már a szigeten tartózkodó fegyveres erőkhöz. Az ellenállás itt is hamar összeomlik. Délelőtt a négyezer lakosú Kärdla városában már orosz zászlók lobognak.

Oroszország tehát egy éjszaka leforgása alatt ellenőrzése alá von két észtországi várost, alapos meglepetést okozva a NATO-nak. Orosz szempontból mindkét akció stratégiailag értelmes lépés. Narva lakosságának nyolcvannyolc százaléka orosz ajkú; Hiiumaa pedig lehetőséget biztosít az orosz tengeri haderőnek, hogy tengeri blokáddal fenyegesse az egész Baltikumot, Szentpétervártól Kalinyingrádig – és hogy fenyegetését alkalmasint tettekre is váltsa.

És még egy figyelemre méltó esemény történik azon az éjszakán: a belarusz diktátor, Lukasenka bejelenti, hogy a következő napokban több dandárt hadgyakorlatra küld Asztravecbe, egy határ menti kisvárosba, mindössze 50 kilométerre Vilniustól.

Elindult az átfogó támadás a Baltikum ellen.

Genf, Nemzetek Palotája,
három évvel korábban

Jeges hangulatban érkezik Genfbe, a Nemzetek Palotájába a „szabad Ukrajna” és az Oroszországi Föderáció küldöttsége. Mindkét oldalt öten képviselik: ők már hetekkel ezelőtt elkezdtek dolgozni egy szerződés szövegén, az Egyesült Államok és Kína közvetítésével. Több mint három éve háborúznak, az arcukon és a testtartásukon is meglátszik a háború. Mindannyian megöregedtek, noha némelyikük nem lehet idősebb harmincévesnél. Az ukránok pontosan tudják, mi a dolguk, mit vár el tőlük az Egyesült Államok, Kína meg az oroszok. Azért jöttek Genfbe, hogy aláírják a kapitulációt. Ami nem kapituláció a szó klasszikus értelmében, de mégiscsak az ukrán államterület több mint húsz százalékának a feladása: városok és falvak, amelyekért három éven át harcoltak, jelentős veszteségeket elszenvedve. Mostanra nem maradt emberi és anyagi erőforrás, és kihátrált mögülük a Nyugat. Nem tudják folytatni a harcot.

Előző este Zelenszkij elnök még utoljára tárgyalt nyugati partnereivel. Beszélt nekik arról, hogy az orosz győzelem katasztrofális következményekkel jár a nyugati országok biztonságára nézve, majd a korábbinál jóval több segítséget kért tőlük ahhoz, hogy kitarthasson. Csakhogy megfordult a széljárás. Már túl régóta nincs semmi eredmény, mondta az amerikai elnök. Hol maradnak a sikerek? Hány négyzetkilométert hódított vissza Ukrajna? Ő már nem tudja hogyan elmagyarázni az amerikai népnek, miért kell ilyen sok pénzt költeni Ukrajna katonai segítségnyújtására. Ha ezen a pénzen inkább megveszi Grönlandot, sokkal nagyobb területet kap ugyanannyiért.

– I don’t do bad deals… – foglalta össze álláspontját.

A brit miniszterelnök még megkísérelt ellentmondani neki.

– Elnök úr, Európának… – de nem jutott tovább.

– …vállalnia kell a biztonsága költségeit – vágott a szavába Trump. Az oroszok komoly vérveszteséget szenvedtek, folytatta, az anyagi áldozat is hatalmas volt. Oroszország kellőképpen meggyengült ahhoz, hogy a jövőben könnyen elrettentsék egy újabb támadástól. Itt az idő befejezni a háborút. – Ha Mister Zelenszkij folytatni akarja a harcot, ám tegye, de legyen szíves a saját kontójára.

Zavart csönd támad a teremben. „Zelenszkijnek be kell látnia, hogy vége a játéknak”, idézi a francia elnököt egy brit újság másnap reggel.

Az EU-nak nem sikerült úgy felgyorsítania az Ukrajna védelméhez szükséges fegyverek gyártását, hogy szavatolni tudja a folyamatos ellátást. Így egészen biztosan nem tud kompenzálni egy kimaradó amerikai szállítmányt. Szinte az összes vezető európai politikus, köztük Ursula von der Leyen, már-már imamalomszerűen ismételgették az elmúlt hónapokban, hogy ha az Egyesült Államok kihátrál, az európai erők sosem látott összefogással lépnek a helyébe. Ám most, hogy a kihátrálás valóban megtörténik, az ígéret csak szép szó marad. Mint megannyiszor az elmúlt három háborús évben. A legtöbb európai államban annyira nehéz a gazdasági helyzet, hogy a kormányok nem tudják vállalni a növekvő katonai kiadásokat. Sok helyütt súlyosan rontja a közhangulatot az az általános aggodalom, hogy még több ukrán menekültet kell befogadniuk. Félő, hogy mind a szélsőjobboldali, mind a baloldali populista pártok tovább növelik a szavazóik számát azzal, hogy az Ukrajnának nyújtott segítséget támadják. Így az ukrán elnöknek nem marad más választása, mint hogy belemegy a fegyverszüneti tárgyalásokba Oroszországgal.

A tárgyalások eredményeit a nemzetközi nyilvánosság számára „genfi békeként” tálalják, miközben nem egyéb, mint „genfi kapituláció”. Nem csupán azért, mert Ukrajna kénytelen de facto lemondani területe több mint húsz százalékáról. Hanem mert ráadásul ki kell egészítenie az alkotmányát a tartós semlegességről szóló záradékkal, márpedig ez kizárja a NATO-csatlakozást. Kárpótlásképpen elindul a Világbank által finanszírozott újjáépítési program, amely nemcsak a „szabad Ukrajnában” zajlik, hanem magában foglalja az orosz megszállás alatt maradó területeket is.

Ami a kapitulációs béke katonai felügyeletét illeti, abban állapodnak meg a felek, hogy egy európai, kínai és különféle egyéb államokból érkezett ENSZ-békefenntartó hadtest fogja ellenőrizni a fegyverszüneti egyezmény betartását. Abból áll a feladatuk, hogy ha bármelyik oldal megszegi a fegyverszünetet, azt jelentik az ENSZ Biztonsági Tanácsának. Mandátumuk azonban nem terjed ki arra, hogy az esetleges újabb orosz támadással szemben hathatós elrettentő erővel lépjenek föl.

Vagyis a második világháború kitörése óta legnagyobb európai szárazföldi háború Ukrajna vereségével ér véget. Miközben a nyugati politikusok egyre-másra hangoztatják, hogy a nemzetközi jog soha nem fogja elismerni orosz területként az Oroszország által annektált országrészeket, és ez csak egy ideiglenes egyezmény – „Szilárdan hiszünk abban, hogy a nem túl távoli jövőben tárgyalni fogunk Oroszországgal ezeknek a területeknek a visszaadásáról, Ukrajna többi része pedig magától értetődő módon a Nyugat teljes gazdasági, politikai és katonai támogatását élvezi!” –, az orosz sajtó akként ünnepli az egyezményt, ami: orosz győzelemként. Az orosz állami tévé beszélgetős műsoraiban a Nyugattal való leszámolásról beszélnek. A NATO ukrajnai kudarca, hangoztatja több műsorvezető is, csak a kezdet: Oroszország újra nagy és erős a nemzetközi porondon. Senki ne higgye, fejtegetik, hogy Oroszország megelégszik azzal, amit elért. Amíg a balti államok, Moldova és Grúzia nem kerül vissza az orosz befolyási övezetbe, addig a russzkij mir, vagyis az „orosz világ”, amely magában foglal minden oroszul beszélő embert, korántsem tekinthető lezártnak.

Nyugaton kevesen mondják, hogy az ukrán vereség súlyosan veszélyezteti az európai biztonságot, és nem is igen hallják meg a hangjukat. Más a közhangulat. Némelyek nyíltabban, mások szégyenlősebben nyilatkoznak, de mindenütt érezhető a megkönnyebbülés amiatt, hogy végre vége a háborúnak.