Matt Dinniman: Dungeon Crawler Carl

Copyright © 2020 Matt Dinniman

Hungarian translation © Tót Barbara, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Dinniman: Dungeon Crawler Carl

ACE, Berkeley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 438 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és az illusztrációkat készítette: Will Staehle

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Vecsernyés Anita, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction, fantasy

A Dungeon Crawler Carl – A kazamata hőse ezen kiadását korunk legnagyszerűbb, leginspirálóbb, legfantasztikusabb túléléstörténete főszereplőjének ajánlom.

Fionának.

Fionának, a vízilónak.

Igen, egy nyüves vízilónak ajánlom ezt a könyvet.

Bocsi, anyu.

Míg áll a Colosseum, áll Róma is;

ha megdől a Colosseum,

megdől Róma is

s ha megdől Róma, megdől az egész világ!

Beda Venerabilis (Révay József fordítása)

1

Az átváltozásra csendes-óceáni idő szerint körülbelül hajnali 2 óra 23 perckor került sor. Úgy tudom, aki házon belül tartózkodott, azon nyomban elhalálozott. Akinek bármiféle tető volt a feje felett, meghalt. Ebbe beleszámítottak az autókban és repülőgépeken utazók, meg az aluljárókban lévők is. Még a sátrak és a kartondobozok sem jelentettek kivételt. Basszus, talán még az esernyők sem, de ebben nem vagyok biztos.

Őszinte leszek. Ti, akik odabent voltatok, a jó melegben, békésen szunyókálva, valami szép álom közepén… Irigykedem rátok. Ti szerencsések vagytok. Hopp, eltűntetek. Egy csapásra porfelhővé váltatok az átváltozás folyamán.

Keddi napot írtunk, a naptár épp csak átugrott január harmadikára. Borzasztó téli vihar tépázta Észak-Amerikát, a fél országot hó és jég borította. Seattle-ben aznap éjjel nem kaptunk annyi havat, de jócskán fagypont alatt járt a hőmérséklet, ami még januárhoz képest is szokatlan errefelé.

Biztos vagyok benne, hogy a világ más tájain, ahol melegebb volt, és nem az éjszaka kellős közepe, többen élték túl. Sokkal többen.

Azt is lefogadnám, hogy ők több ruhát viseltek nálam az eset idején. És azoknak a nyomorultaknak maradt annyi józan eszük, hogy ne menjenek a fény felé.

Nekem viszont nem volt választásom. Én odakint ragadtam, egy szál bokszerben, bőrkabátban és egy pár rózsaszín Crocs papucsban, amibe alig fért bele a lábam, szóval mindent egybevéve majd befagyott a seggem.

Emellett birokra fogtam egy nyávogó-karmoló-tekergő-fújó macskát, akinek teljes neve Muffin Hercegnő, Queen Anne Husimusija. Egy teknőctarka perzsa, aki többet ér, mint a komplett évi jövedelmem. Az excsajom röviden Muffin Hercegnőnek hívta. Én meg csak Muffinnak.

Összefoglalom nagyjából az utolsó tíz percet. Nem untatnék senkit hosszas háttérsztorival, de néhány részlet még fontos lehet.

Carlnak hívnak, huszonhét éves vagyok. Az Egyesült Államok Parti Őrségében szolgáltam egy darabig, majd átnyergeltem tengerészeti technológiára, ahol elektronikai rendszereket javítottam gazdag balfaszok partihajóin. Pár nappal azelőttig, hogy ez az egész elkezdődött volna, a seattle-i lakásunkban éltem a barátnőmmel.

Beatrice-nek hívták. Becenevén Bea. A Bahamákra utazott néhány barátjával valami újévi banzájra. Azt nem árulta el, hogy erre az útra az expasija is elkíséri. De elég hamar rájöttem, amikor kiszúrtam a csávó Instagramján a képet, ahogy Bea az ölében ül.

Nem bírom a feszkót, és nem is kezelem jól. Akár megcsalt, akár nem, nem számított. Hazudott nekem. Úgyhogy felhívtam, és közöltem, hogy vége. Felajánlottam, hogy minden cuccát összekészítem, mire visszaér. Semmi tányércsapkodás, semmi kiabálás. De végeztünk.

Megkérte a szüleit, hogy hozzák el tőlem a macskát, de ők a Kaszkádok túloldalán laktak, és ebben az időben esélytelen volt átjutni ide. Megígértem Beatrice-nek, hogy addig is vigyázok a dögre.

Na hát akkor, hadd meséljek Muffinról, a macskáról. Mint említettem, ő is egy olyan csupa bunda, lapos pofijú jószág, akinek egy Bond-főgonosz ölében kellene ücsörögnie. Beával egy kétszobás lakásunk volt, és elég árulkodó, hogy az egyik szobát a macska számára tartottuk fenn. Hogy pontosítsam, a helyiséget Muffin Kiállításgyőztes-szalagjainak, Fajtagyőztes-szalagjainak, valamint számolatlan trófeájának és bekeretezett képének szenteltük, melyeken egy asztalon ül, borzosan és dühösen, miközben Bea és a bíró mögötte vigyorog. Beának jó ötven ilyen fényképe lehetett. Muffin egy rahedli szalagot és trófeát nyert, Beatrice pedig mindannyiszor lefotózta, ahányszor valami eseményre vitte. Márpedig majd minden hétvégén vitte valahova azt a nyamvadt dögöt.

A családja perzsamacskák tenyésztésével és kiállításra felkészítésével foglalkozott. Én személy szerint nem igazán vagyok járatos a macskakiállítások világában. Soha nem akartam túlzottan belekeveredni. Ismétlem, nem bírom a feszkót.

És hadd áruljak el még valamit a macskás emberekről. Különösen a macskakiállításos emberekről.

Igazából hagyjuk is. Ott rohadjon meg az összes, ahol van. A lényeg az, hogy Bea és Muffin részei voltak ennek a világnak, én pedig kerültem, mint a pestist.

Sosem éreztem magam nagy macskarajongónak. De őszintén szólva, Muffint kedveltem. Ez a cica magasról szart mindenre és mindenkire, ezt pedig tiszteltem benne. Ha Muffin az ölembe akart ülni, miközben a PlayStationömet nyomkodtam, akkor fogta magát, és beleült az ölembe. Ha fel akartam emelni onnan, fújt, karmolt, és rögtön vissza is ugrott. Aztán csak nézett rám azzal a nyomi pofájával, mintha azt mondaná: Na most mi lesz?

Nemegyszer csábított a gondolat, hogy megfojtsam, de nem vagyok rohadék. Emellett bírtam a kis szörnyeteg makacsságát. Néhány haverom folyton azzal szívta a vérem, hogy minden időmet ezzel a szőrgolyóval töltöm, aki valószínűleg többet ér, mint az éves fizetésem, de igazából élveztem. Tetszett, hogy ez a szőrgolyó az én ölemben heverészik.

Beatrice egyik vasszigorral betartott, megfellebbezhetetlen szabálya az volt, hogy a lakásban tilos a dohányzás. Így hát a beszélgetésünk és a szakításunk után elhatároztam, hogy a lehető legtöbb szál cigit szívom el odabent. Tudom, gyerekes vagyok. De zergebaszó hideg volt odakint. Muffin láthatóan nem tűrte a füstöt, a szaga ráadásul a bundájába is beleivódott. Úgyhogy kompromisszum gyanánt nyitott ablak mellett bagóztam.

Hajnali kettő körül felrázott valami álom, és kellett egy cigi. Elővettem a dobozt, résnyire nyitottam az ablakot, és meggyújtottam a szálat.

Muffin, aki közvetlenül mellettem szunyókált az ágyon, ebben a szent pillanatban döntött úgy, hogy – cicaéletében legeslegelőször – kimegy felfedezni. Ráhoppant a vállamra, majd onnan az ablaknyíláson át az első emeleti lakásunk előtt hajladozó fára ugrott. Csak így, simán. Vagy tucatszor nyitottam ki azt a rohadt ablakot az elmúlt évben, és még csak oda sem pillantott. De aznap, az év legfagyosabb éjszakáján ez a bundás bumburnyák úgy határozott, nyom egy Lewis és Clarkot az utcán.

Leereszkedett a fán, megszaglászta a járdát, majd egyértelműen megállapította, hogy kurva hideg van. Expedíciója épp olyan gyorsan ért véget, ahogy elkezdődött. Sietősen visszakapaszkodott a fára, majd onnan, az ablaktól jó másfél méterre bámult rám. A kalandvágya szertefoszlott, és nem akarta megkockáztatni a visszaugrást. Úgyhogy ehelyett torkaszakadtából üvölteni kezdett.

A következő néhány percet azzal töltöttem, hogy káromkodva visszacsalogassam a dögöt a lakásba. Sarkig kitártam az ablakot, mire az eddig kellemesen meleg helyiségbe jéghideg levegő ömlött be. A fekete-fehér-zsemleszínű gyalogszőrös ott szorongott, és úgy vernyákolt, hogy attól féltem, az egyik szomszéd felébred rá, és lelövi.

A csizmámat a szárítóban hagytam, az épület alagsorában, a futócipőmet pedig isten tudja, hol. Tehát a pillanat hevében meghoztam egy döntést – egy döntést, amit hamar meg is bántam –, és beledugtam a lábam az excsajom Crocsába, majd felkaptam a nehéz bőrkabátom, és kirohantam Muffinért. Egy részem azt mantrázta, Bassza meg, nem a te macskád. Fagyjon csak belé a szar.

De, ahogy már említettem, nem vagyok annyira rohadék. Beatrice megérdemelte volna, mert imádta ezt a nyamvadékot. És szegény, buta Muffin nem sokáig húzta volna ebben a hidegben.

Ráadásul úgy visított, mintha a saját gyerekeit zabálná fel valaki a szeme láttára.

Lesprinteltem a lépcsőn, és kitoppantam az ajtón, aztán odafutottam az épület és a járda között álló fához. Azon nyomban meg is bántam, hogy nem húztam fel rendes ruhát. A jeges szél beleharapott meztelen lábszáramba és a lábfejembe.

Muffin pont kartávolságon kívül ücsörgött az ágon, tekintete köztem és az ablak között villogott. A visítást nem hagyta abba. Kigyulladt egy földszinti lakás villanya, mire felmordultam. Mrs. Parsons. A zsémbes, „panaszlevelet írok” Mrs. Parsons.

– Muffin! Gyere már ide, te kis szaros! – nyújtottam felé a karom.

Simán a kezembe szökkenhetett volna. Korábban megtanítottam neki, hogyan kell. Csak megráztam egy zacskó jutifalit, és hopp, ő már ott is volt. Ha cicegtem neki, néha a vállamra ugrott. Szitkozódva sajnálkoztam, hogy nem hoztam magammal jutalomfalatot.

Kinyílt a földszinti lakás ablaka.

– Mi a jóisten folyik idekint? – háborgott Mrs. Parsons, miután kidugta a fejét. A vénasszony egy törülközőszerűséget csavart a hajára, és ettől úgy nézett ki, mint valami jógi. Sasszemmel meredt rám. – Carl, te vagy az?

– Igen, Mrs. Parsons. Elnézést, kiszökött a macskám, és próbálom megfogni, mielőtt halálra fagyna.

– Nekem úgy tűnik, te fogsz halálra…

Mrs. Parsons nem fejezte be a mondatát.

Csatt.

Olyan gyorsan történt!

Az épület hirtelen laposra zúzódott. Láttam a folyamatot. A hétszintes ház az egyik pillanatban még ott magasodott, a másikban meg nem. Viszont nem tűnt el. Mrs. Parsonsra néztem, miközben lezajlott. Mintha az épület csak egy nagy konzervdoboz lett volna, amit letiport egy óriási kozmikus csizma. Láttam és hallottam. Széllökés támadt, és azon nyomban besötétedett. A balomon lévő utcai lámpa megsemmisült. Az épületek körülöttem megsemmisültek. És az autók is.

A fákon, a tárolókban álló bicikliken, valamint Marjory Williams mopedjén kívül, amit még mindig kerékbilincs rögzített, minden megsemmisült.

A hidegről teljesen megfeledkezve körbepislogtam. A borongós sötétben alig láttam valamit. A messzeségben tűz égett, amit csak azért szúrtam ki, mert nem takarták már épületek.

Tökéletes csend honolt.

– Mi a franc? – hüledeztem körbe-körbe forogva.

Pár dolog véletlenszerűen megmaradt, mint a biciklitároló. A stoptábla is, bár mellette az utcatábla nem. Az autók nyomán kocsi alakú bemélyedések jelentek meg a földön, mintha valami a föld középpontja felé húzta volna azokat, átszakítva velük az aszfaltot.

Muffin végre beleugrott a még mindig kinyújtott karomba. Nem tudtam, mit csinálhatnék vagy mondhatnék, csak meredtem rá.

– Mi a franc?

A házból, amiben laktam, csupán kövek és kifordult föld maradt egy téglalap formájában.

Aztán a lábam mellett észrevettem valamit.

Mrs. Parsons fejét. A sötétben alig láttam, de azonnal tudtam, mi az.

Akkor rám szakadt az egész. A rombolás okozta sokk csak egy dolog volt. De emberek tartózkodtak azokban az épületekben; majdnem mindenki ebben a rohadt városban. Basszus, még a hajléktalanok többsége is szállókba húzódott! Nagy hírverést csaptak annak, hogy az extrém hideg miatt mindenkit begyűjtenek. Kedd hajnali kettő volt. Mindenki az ágyában aludt. Vagyis mindenki meghalt!

Úgy forogtam körbe-körbe, mint egy megveszekedett idióta, és fogalmam sem volt, mit csináljak. Rám tört a hányinger. Muffin vonaglani kezdett a karomban, miután rájött, hogy hasznavehetetlen vagyok. Megkarmolt, de akkor sem engedtem el.

Aztán felzendült a hang. Egy robotszerű férfihang.

Az elmémben beszélt, mégis mintha testet öltött volna. Tűként szúrta az agyamat. Bár nem angolul szólalt meg, értettem, mit mond, és közben lebegve megjelent előttem a szöveg.

Figyelem, túlélő humánok!

– Mi? – kaptam fel a fejem. – Mi ez? Ki van ott? – Belerúgtam a lebegő szavakba, mire az alulméretezett Crocs lerepült a lábamról. Odaugrottam, és gyorsan visszaléptem bele. A szavak velem együtt, pár centire az arcomtól mozogtak.

A szöveg nem oldalra, hanem lefelé kúszott a képernyőn, és az sem rendes betűkkel íródott. De ismertem és megértettem őket, mintha egész életemben ezen a nyelven olvastam volna.

A Szindikátus törvényei szerint, az Értékes Alkotóelemek Lefoglalásának Törvénykönyve 543. alszakasza alapján, mivel nem érvényesítették az első szerződés megkötése utáni 50 szoláron belül az ásványi anyagokhoz és egyéb alkotóelemekhez fűződő jogaikat, a bolygójukat sikeresen elfoglaltuk. Jelen pillanatban az igényelt alkotóelemek a kinevezett bolygókormányzójuk által kerülnek kinyerésre.

A világuk minden beltere összezúzódott, és az összes nyersanyag – szerves vagy szervetlen – az igényelt alkotóelemekké alakítás folyamatában vesz részt.

A Kinyert Nyersanyag Helyreállításának Törvénye értelmében, az Őslakos Fajok Védelmére Irányuló Törvény 35. alszakaszával összhangban minden túlélő humán jogot kap majd arra, hogy visszaszerezze a lefoglalt nyersanyagokat. A Borant Vállalat ezen naprendszer kinevezett kormányzójaként meghatározhatja, hogy ezen joggal a humánok milyen módon élhetnek. A Vállalat a 3. lehetőséget választotta, más néven a 18 Emeletes Világkazamatát. A Borant Vállalat minden jogot fenntart a Világkazamatában történtek közvetítésére, felhasználására és egyéb tekintetben való irányítására, egészen addig, amíg a Szindikátus világerőforrások helyreállítására vonatkozó szabályozásait betartja.

A Világkazamata 18. emeletének sikeres teljesítése esetén a bolygó kormányzásának joga a győztesre száll.

A Szindikátus által megalkotott és ideszállított, semleges megfigyelőként működő mesterséges intelligencia – azaz jómagam – feladata, hogy a Világkazamata felépülését ellenőrizze, és biztosítsa minden vonatkozó törvény és szabályozás megfelelő betartását.

Kérem, kísérje figyelemmel a következő információkat, ugyanis nem kerülnek ismétlésre.

Az Őslakos Fajok Védelmére Irányuló Törvény értelmében minden megmaradó nyersanyag – becsléseink szerint az átrostált anyag 99,999999%-a – a föld alatti Világkazamata építőanyagaként hasznosul újjá. Ezen kazamata 1. emelete megközelítőleg 18 másodperccel a bejelentés után megnyílik. Az 1. emeletre történő belépés csakis és kizárólag 1 humán órán belül lehetséges. Belépés esetén a távozás nem lehetséges addig, amíg mind a 18 emelet teljesítése meg nem történik, vagy egyéb feltételek nem teljesülnek.

Ha a Világkazamatába történő belépéséről lemond, abban az esetben a bolygója felszínén kell fenntartania magát, és valószínűleg ez lesz az utolsó lezajlott kommunikációja élete hátralévő részében. Nem nyer hozzáférést semmilyen korábban feldolgozott nyersanyaghoz vagy alkotóelemhez. Emellett viszont minden fennmaradó és természetben fellelhető erőforrást a saját kedvére kinyerhet és hasznosíthat. A Borant Vállalat ez esetben sok szerencsét kíván, és köszöni a lehetőséget.

Azok viszont, akik amellett határoznak, hogy élnek az erőforrás-helyreállítási jogukkal, vegyék tudomásul az alábbiakat.

A világban 150 000 1. emeleti kapu nyílik meg. A kapuk egyértelmű jelölést kapnak, könnyen felismerhetőek. Ha úgy dönt, hogy belép a kazamata 1. emeletére, 5 bolygófordulatnyi ideje lesz arra, hogy megtalálja a következő, lefelé vezető lépcsőt. A 2. emeletre 75 000 kapu nyílik. A 3. emeletre 37 500. A 4.-re 18 750. Az 5.-re 9375 és a 6.-ra 4688. A következő emeletekre vezető kapuk száma a továbbiakban is felfelé kerekítve a felére csökken egészen a 18. emeletig, melyre kettő kapu nyílik, de belőle csak egyetlen kijárat.

A Világkazamatába belépő kalandoroknak azelőtt kell megtalálniuk és igénybe venniük a következő emeletre vezető lépcsőt, mielőtt az adott emelet előre meghatározott ideje lejár. Amint ez az idő eltelik, az emeletet visszavesszük, és minden benne maradó nyersanyag – szerves vagy szervetlen – behajtás alá kerül. Az itt létrejött zsákmány és egyéb tárgy, melyet nem igényeltek vagy gyűjtöttek be, megjelenhet a Szindikátus piacán.

Minden lejjebbi emelettel növekszik a visszavételre fordítható idő. További szabályok léphetnek érvénybe, amint bármely résztvevő eléri a 10. emeletet. Ezek a szabályok elmagyarázásra kerülnek, ha és amikor bármely kalandor erre az emeletre jut.

Ha úgy dönt, hogy belép a Világkazamatába, erősen javallott, hogy haladéktalanul keressen fel és vegyen igénybe egy gyorstalpaló céhet. Több gyorstalpaló céhet is elhelyezünk az 1.-től a 3. emeletig bezárólag.

Amennyiben bárminemű kérdése merülne fel, vagy fellebbezést indítványozna, az ilyen irányú kérelmeket közvetlenül a legközelebbi Szindikátushoz tartozó irodának írásos formában szíveskedjen továbbítani.

Köszönjük, hogy részei a Szindikátusnak! Legyen szép napjuk!

Annyira felkavartak az események, hogy alig tudtam felfogni bármit is az elhangzottakból. Már nem éreztem a lábam. Túl sokáig álltam kint, és komolyan fenyegetett a halálra fagyás veszélye, vagy csak annyi, hogy elbúcsúzhatok a lábujjaimtól. Be kellett húzódnom valahová, mégpedig azon nyomban.

De nem volt többé belső tér. Autók sem. Hunyorogva néztem a néhány tömbnyire lobogó tüzet. A lehető leggyorsabban kellett odajutnom. Nekiiramodtam, és csoszogva rohanni kezdtem felé.

Az épületek között eddig lágy szellőként fújdogáló szél szűnni nem akaró, csontfagyasztó förgeteggé növekedett, ami az óceán szagát hozta magával. Muffin a karjaimban tekergett, karmolászott, ki akart szabadulni. Beleharapott a vállamba, de a kabátom megvédett. Szorosabban fogtam rá.

Ez csak egy álom lett volna? Esetleg véletlenül valami hallucinogén került a szervezetembe?

Világkazamata? Mi a lófasz? Ez mégis mit akart jelenteni? Pörgött az agyam. Bevillant a Pathfinder, a Dungeons & Dragons meg más játékok, amikkel az aktív szolgálati időm óta nem játszottam. Egy embert sem láttam. Csak a szél süvöltése vett körbe.

Kürt harsant, akár egy trombita; erővel hasította át az éjszakát. Megtorpantam és körbelestem. Most meg mi történik? Megjelenik a kazamata, gondoltam. Ez lesz. A kurva mindenit, tényleg ez lesz!

Olyan harminc méterre tőlem, egy turkáló helyén éles fény ragyogott fel. Tőle másfél kilométerre még egy. Megpördülve láttam, hogy szerte a városban helyenként fel-felvillannak a fények.

Még ebből a távolságból is éreztem a földön tátongó, világító hasadékból áradó meleget.

Nem vesződtem azzal, hogy átgondoljak bármit is. Zúgott a fejem attól a sok szövegtől, amit hozzám vágtak. A rózsaszín Crocsból kilógott a lábam. A távoli tűz jóval messzebb égett, mint gondoltam. És a saját szememmel láttam már, mit művel a hipotermia az emberi testtel.

Úgyhogy a fény felé fordultam, és futottam.

ELSŐ
RÉSZ

2

1. KAZAMATAEMELET

AZ EMELET ÖSSZEOMLÁSÁIG HÁTRALÉVŐ IDŐ: 5 NAP.

Díszes lépcső vezetett le a fénybe. A lépcsőfokok kovácsolt vasnak tűntek, és a lejárat elég széles volt ahhoz, hogy húsz ember egymás mellett kényelmesen közlekedhessen rajta. A lyukból kellemes meleg sugárzott. Ráléptem az első fokra, és a vártnál mélyebbre zuttyantam. A lépteim visszhangzottak a ragyogásban.

Majd egymillióan laktak ebben a városban, mégis egyedül voltam.

Muffin, aki végre feladta a harcot, a vállamra telepedett, és morgott, miközben a fény felé tartottunk. Egyre mélyebbre csalogatott a kellemes, csodálatos meleg. Egy ideje nem éreztem a lábam és a lábfejem, így most égő fájdalom járta át őket. Ahhoz nem tartózkodtam kint eleget, hogy komoly sérülést okozzon a hideg, de azért rendesen átfagytam.

A lépcső mintha a végtelenbe nyúlt volna. A vasfokokban különös, faragott mintákat láttam, melyek halszerűnek tűntek. Vagy démonoknak. Nyugtalanító érzéssel töltöttek el a már-már ázsiai hatású faragványok. Néhány perccel ezelőtt ez a lépcső még nem létezett. Ez az egész a világunk házaiból, autóiból és embereiből épült. Ki alkotta ezt? És hogyan?

Mire a lépcső aljára értem, a hőmérséklet elérte a párás, balzsamos huszonöt Celsius-fokot. A fémlépcső márványpadlóba torkollott, és egy ormótlan, tíz méter magas és széles ajtóhoz vezetett. Boltíves alakja óriási, faragott haldémont ábrázolt, pont, mint a lépcsőn a minta.

Felpillantottam a kétszárnyú ajtóra.

– Ez meg mi a búbánat? – motyogtam.

Ahogy az ajtóra meredtem, egy infódoboz bukkant fel mellette, de olyan váratlanul és hirtelen, hogy hátrébb ugrottam. Épp úgy nézett ki, mint egy játékban, vagy mintha olyan speciális kontaktlencsét viseltem volna, ami tájékoztató leírásokat vetít. Még kis X is állt a sarkában, amivel be lehetett zárni.

Ez egy ábra egy kua-tinról, a Borant rendszer domináns fajáról és a Borant Vállalat többségi tulajdonosairól. Alaposan vésd az eszedbe őket. Benne lesz a dolgozatban.

Az utolsó mondatot viccnek szánták? A sarokban lévő X-re koncentráltam, és mentálisan bezártam a szövegdobozt.

Huhh! – gondoltam. Amikor felpillantottam a faragványra, éreztem valamit, egyfajta haptikus csiklandozást az agyamban. Az infódoboz újra megjelent, úgyhogy megint bezártam.

Fura. Képes vagyok az elmémmel irányítani az információt. Infódobozokat nyithatok meg azzal, ha különféle tárgyakra fókuszálok, és a gondolataimmal zárhatom be azokat, ha az X-re „kattintok”.

Ezek szerint bemásztak a fejedbe. Lehet, hogy ez nem is valóságos. Talán csak alszol, és ez valami high-tech szimuláció, mint a Mátrix-filmekben.

A felmelegedő lábamban zsibogó fájdalom emlékeztetett arra, hogy akár szimuláció, akár nem, nem számított. Ha meg tudok sérülni, akkor nem ez a lényeg.

A szabad kezemmel benyomtam az ajtót. Könnyedén kinyílt, és egy fáklyafényben úszó, hosszú folyosóra tárult. Épp olyan széles volt, mint az ajtó, és inkább nézett ki egy kétsávos alagútnak, mint sima, átsétálásra szánt területnek. A végén több leágazást is láttam letérni a főalagútról. Az elsőnél villogó fényt szúrtam ki. Valami tábla is állt ott, de innen nem tudtam elolvasni.

– Au! – kiáltottam fel, miután Muffin beleharapott a kézfejembe. Elejtettem őt, és meg is lódult a folyosó felé. Olyan tízlépésnyire megtorpant, aztán ijedten és zavarodottan körbepislogott.

Léptem egyet felé, mire bevágódott a hátam mögött az ajtó. Az előtér fénye ezzel megszűnt, és alkonyi félhomály váltotta fel.

Üdv, Kalandor! Köszöntünk az első emeleten.

Most egy új hang szólalt meg, nem az eredeti bejelentőé. Ugyanúgy férfihoz tartozott, de olyan izgatottan beszélt, mint egy játékvezető. Az elmémben kimondott szavak írásban is fellebegtek előttem. A súgóablakokkal ellentétben ezt nem tudtam bezárni, igazából csak feliratozásként működött.

Megjelent egy időzítő a látóterem jobb felső sarkában. 4 nap, 23 óra, 48 perc, és csak pörgött lefelé. Végigsöpörtem a karaktereken, de ez az infó is a helyén maradt. Ám amint becsuktam a szemem, eltűnt. Nyugtalanító érzés volt, és kissé forgott tőle a gyomrom.

Muffin nem mozdult a posztjáról, viszont ő is a levegőben kalimpált maga előtt. Ő is látja, jöttem rá. Baszki. Bármi volt is ez az egész, a macskának ugyanúgy jutott belőle, mint nekem.

– Muffin! – szóltam oda neki. – Maradj velem.

Mivel egy macskáról beszélünk, magasról tojt rám. De ahogy ránéztem, ugyanaz az alig észlelhető csiklandozás tört rám, mint amikor az ajtót vizslattam. Erősebben koncentráltam, és megnyílt az infódoboz.

4119. sz. Kalandor, „Muffin Hercegnő”.

1-es szintű.

Faj: Macska.

Kaszt: Nem besorolt.

Tettem felé egy lépést, mire fájdalmasan eszembe jutott, hogy még mindig a szűk Crocs van rajtam.

Még több szöveg robbant rám.

A 4122. Kalandorazonosítót kaptad. A Kalandorneved „Carl”.

A humán fajba tartozol. Jelenleg 1-es szintű vagy. A 3. emeleten új fajt és kasztot választhatsz majd. A statpontjaidat a jelenlegi fizikai és szellemi tulajdonságaid alapján osztottuk el. Nyisd meg a Stat menüt a részletekért.

Milyen menü? Vajon hogy lehet bármilyen menüt megnyitni? De mielőtt kísérletezésbe foghattam volna, újabb szövegtömeg árasztott el.

Gratulálunk! Elérted az első teljesítményedet: Őrült macskás hölgy.

Cicával léptél be a Világkazamatába. Óóó, ez milyen cuki már!

Jutalom: Bronz Jószágládát kaptál!

Új teljesítmény! Úttörő őrült macskás hölgy.

Te vagy az első kalandor, aki cicával lépett be a Világkazamatába. Biztos nagyon szeretheted a kis vakarcsot. Kár, hogy bármelyik pillanatban szörnyethalhattok mindketten. Vagy nem. Oda süss, micsoda díjat kapsz!

Jutalom: Legendás Jószágládát kaptál!

Új teljesítmény! Első fecske.

Az első 5000 között léptél be a Világkazamatába. Beszoptad.

Jutalom: Ezüst Felfedezőládát kaptál!

Új teljesítmény! Üres zsebbel.

Nem hoztál magaddal semmilyen ellátmányt. Egy morzsát sem. Ugye tudod, hogy enned azért még mindig kell?

Jutalom: Bronz Felfedezőládát kaptál!

Új teljesítmény! Hol a nadrágod?

Nadrág nélkül léptél be a kazamatába. Haver, ez most komoly?

Jutalom: Arany Öltözetládát kaptál!

Új teljesítmény! Pusztakezes küzdelem.

Szóval akkor, fogod magad, besasszézol egy „Világkazamatának” nevezett helyre, és nem hozol magaddal egy darab fegyvert sem? Vagy merészebb vagy, mint ahogy kinézel, vagy egy idióta barom. Sok sikert, Van Damme!

Jutalom: Bronz Fegyverládát kaptál!

Új teljesítmény! Remete.

Emberi társ nélkül léptél a kazamatába. Nem hallottad még, hogy egységben az erő?

Jutalom: Semmi. Haha! Ki fogsz nyuvadni.

Addig meredtem az utolsó mondatra, amíg teljesen el nem halványodott.

Ki fogsz nyuvadni.

– Menü! – szólaltam meg hangosan, de nem történt semmi.

– Statok! – Szintén semmi.

Mégis hogy a jó életbe tájékozódjak saját magamról? Azt mondta, „kaptam” egy csomó… mit is? Zsákmányládát? Valami ilyesminek hangzott. Ami azt jelenti, hogy van valamiféle tárolóm. Rémlik, hogy a bevezetőben említették, keressek gyorstalpaló céhet. Felpillantottam a tőlem száz méterre a folyosó végén villogó neoncsőre. Lehet, hogy az lesz az?

Végigkocogtam az alagútban a ragyogó jelzéshez. Elhúztam Muffin mellett, aki ott ücsörgött és nyalogatta a mancsát, amit utána a homlokának dörgölt. Egy másodperccel később látszólag felsóhajtott, majd utánam szaladt.

A neon a LÖ GYORSTALPALÓ CÉH feliratot formázta, valamint egy nyilat, ami egy szűkös, sötét sikátor felé mutatott. Megálltam. A papucsom surranása visszhangzott a tágas, üres alagútban. Bepillantottam a sötétbe – koromfeketeség uralkodott odalent.

Mögöttem Muffin aggodalmasan felnyervantott.

Beléptem.

Új teljesítmény! Fejjel a nyilvánvaló csapdába.

Jutalom: Hát, ha létezik mennyország, és csak elvétve viselkedtél rohadék módjára, akkor talán beengednek. Már csak azért, mert épp most fogsz találkozni a teremtőddel.

Három lámpa gyulladt fel és vakított el engem. Gyorsan eltakartam a szemem, és hátráltam egy lépést. Valami mechanikus szisszenés hallatszott, aztán mintha egy gőzgép kelt volna pöfögve életre. Visító, éles kacagás sértette a fülem.

Megpördültem, és rohantam. Mindkét rózsaszín Crocsom elszállt, miközben lefordultam a főalagúton, eltávolodva attól a végétől, ahol lejöttem a lépcsőn. Muffin nyávogva sietett utánam.

Hátrasandítva megláttam, ahogy a masina kilő a sikátorból, kis híján belecsapódik a túlsó falba, majd lassan tolatni kezd, és végül felém fordul.

Traktor méretű volt, és lánctalpon gurult, akár egy tank. Rozsdás fémhulladékból barkácsolták össze, és úgy nézett ki, mint ami mindjárt darabokra esik. A gyilkológép elejét egy forgó tüskés henger dominálta. A traktor tetején három zöld bőrű, emberszerű szörnyeteg rikoltozott, és mutogatott az irányomba. Százhúsz centi magasak lehettek, bőrrongyok lógtak rajtuk. Az egyiknek nyeles lábos lötyögött a fején. Morogva és sivalkodva rángatta a magas gépezet vezérművét. Fekete füst pöffent több csövéből is. A henger forgása felgyorsult, miután a jármű egyenesbe állt, és robogni kezdett felém.

Felbukkant egy súgóablak.

Goblin Gyilokdózer. Tákolmány.

Goblinok építette, gőzhajtású szerkezet, ami abból a célból jött létre, hogy letarolja és lemészárolja a gyanútlan kalandorokat. Remélem, nem túl régi a tetanuszoltásod.

Három újabb infó jelent meg a szörnyek felett. Ebből kettő így szólt:

Goblin. 2-es szintű.

Kicsik, zöldek és okosak. Nem valami erősek, cserébe van vér a pucájukban.

A harmadik, lábostökfödős sofőrgoblinra más szöveg vonatkozott:

Goblin Mérnök. 3-as szintű.

A mérnökök a goblinvilág inceljei. Mivel befuccsoltak a párkeresésben, rettenetesen frusztráltak. Ha van nő a csapatodban, őt támadják meg először.

Nem igazán volt időm arra, hogy elmerengjek a hülye vicceken vagy azon, hogy első alkalommal látok egy igazi, élő, vérszomjas szörnycsapatot. Végigsprinteltem a folyosón, aztán újabb kereszteződéshez érkeztem. Mehettem előre, jobbra vagy balra. Jobbfelé egy félig-meddig megvilágított folyosót láttam, ami feleolyan széles volt, mint az előző, de még így is elég nagy, hogy a goblinok gond nélkül követhessenek. A bal oldali keskeny, fénytelen térnek tűnt, ahová nem fért volna be a buldózer.

Nyilvánvalóan a sötét alagút felé kellett volna fordulnom, de megálltam. Túl egyértelmű döntés lett volna. Újabb csapdát szimatoltam benne. Egyenesen nem mehettem, a következő kereszteződés túl messze volt, a gép fixen elkapott volna.

Úgyhogy jobbfelé iramodtam. Muffin mellettem loholt, ami igazán nem rávallott.

Ez az alagút olyan szélesnek bizonyult, mint egy átlagos utca, kábé ötméteres belmagassággal, sima plafonnal. A falak tégláin zuzmószerű növények ragyogtak zölden, furcsa fénybe vonva a helyet. Mögöttem a goblinok visítozva próbálták irányba állítani a dózert. Az csak nagy ívben tudott megfordulni, így egy jó percig is eltart majd nekik, míg követni tudnak.

Előttem újabb keresztutak rajzolódtak ki. De még mielőtt odaérhettem volna, kiszúrtam egy sima faajtót meghúzódni a falban. Egyszerű tábla állt felette, rajta felirattal, ugyanolyan sötétvörösen, mint a fal téglái, és alig bírtam kiolvasni: GYORSTALPALÓ CÉH. Ez is azon a különös nyelven íródott.

Ahogy elolvastam a feliratot, világító zöld doboz jelent meg, kiemelve a nevet.

Új teljesítmény! Felfedeztél és elolvastál egy hivatalos kazamatatáblát.

A mindenit, te tudsz olvasni! Hú, de jó vagy!

Jutalom: Innentől minden hivatalos kazamatatábla kiemelést kap, így könnyebb lesz majd észrevenni. A közeli céhek megjelennek a minitérképeden.

Minitérkép? Most már tényleg jó lenne rájönni, hogy működik ez az egész. Közben a gyilokdózer megakadt a sarkon, és az egyik kettes szintű goblin kiabálva ütlegelte a mérnök fején a lábost valami botnak látszó tárggyal. A harmadik rám hunyorgott, és megrázta az öklét.

Vajon követnének a céhbe? Tudja fene. Megragadtam a réz ajtógombot, és megpróbáltam elfordítani.

Sikertelenül. Zárva.

– Mi a franc?! – méltatlankodtam. Bedörömböltem az ajtón. – Hé! Van odabent valaki?

A két kettes szintű goblin feladta a buldózerre való várakozást, leugrottak, és gyalogszerrel eredtek felém. Páncélt nem viseltek, de a kezükben botot lengettek, aminek a végén mintha ananász meredezett volna. Egy perc alatt ideérnek majd. Mellettem Muffin felmordult, és fújni kezdett.

Az ajtó mögül lánccsörgés és zárak kattanása ütötte meg a fülemet. Az ajtó épp csak résnyire nyílt ki. Egy lánc a helyén maradt – az nem engedte, hogy egészen kitáruljon.

Egy szakállas, patkányszerű teremtmény bukkant fel mögötte. Nehézkesen vettem ki a vonásait, és körülbelül egy fejjel volt alacsonyabb nálam. A goblinoknál még így is magasabbra nőtt, de nem sokkal.

– Mi dolgod itt? – szólalt meg. – Te is tudod, hogy mobok ide nem jöhetnek!

– Hé, nem ez a gyorstalpaló céh? Az az izé azt mondta, ide kell jönnöm.

– Te… te kalandor vagy? – Elkerekedett szemmel pislogott rám. – Na várjál. – A patkány hátrébb lépett, mintha jobban meg szeretett volna nézni magának. Rögtön Szecska mester ugrott be róla a Tini Nindzsa Teknőcökből. – Hát persze! A bal csecsére mondom, úgy nyitottunk ki, hogy észre sem vettem! Az öreg Mordecainak már senki se szól semmiről. Régen volt hírlevél. Pár ciklusonként küldték, megbízhatóan, mint az álom. Mindig a fogukhoz verik a garast. Azt hittem, még vagy két évig nem kez…

– Hahó, engedj már be! – szakítottam félbe. Odasandítottam a goblinokra, akik épp odaértek: az egyik tőlem balra állt meg, a másik elvágta előlem a menekülőutat. – Nyisd ki azt a rohadt ajtót!

Az egyik goblin odaszólt valamit a patkányembernek, akit, úgy tűnik, Mordecainak hívtak. Nem értettem a goblinnyelvet, csak morgást és vinnyogást hallottam belőle. Mordecai is ezen a nyelven felelt, aztán azok ketten felröhögtek.

– Sajnálom, kalandor. Túl sokáig húztad az időt – közölte Mordecai a leláncolt ajtón túlról. – Nem engedhetlek be, amíg a mobok közvetlenül itt állnak. A szabály az szabály.

– Én húztam az időt? – háborogtam. Harci állásba vágtam magam. Az egyik goblin cselből felém suhintott a botjával. A husáng végéről leesett az ananász, és placcsanva földet ért. A goblin szitkozódva odébb rúgta. Kihátráltam. Muffin a lábam között állt, fújt és köpködött.

– Legalább azt áruld el, hogy nyissam ki ezeket a nyamvadt ládákat!

Mordecai nem válaszolt azonnal, mintha azon tűnődne, elmondja-e, vagy sem.

– A jutalmak és ládák fülön találod a tárolómenüdben – bökte ki végül. – De még nem férsz hozzá, kölyök.

– És hogy férnék hozzá?

A második goblin, akinek még megvolt az ananásza a botja végén, szintúgy próbált odacsapni, de a közelembe se ért. Közelről teljesen úgy néztek ki, ahogy a filmekben és a videójátékokban. Alacsony, zöld, erősen kopaszodó teremtmények hegyes fülekkel, szögletes vonásokkal, éles fogakkal. Ezen elfilóztam egy kicsit. Úgy látszik, hogy az űrlények vagy kicsodák elég sokat tudtak a földi mítoszokról és népmesékről.

Messze a goblinok mögött a gyilokdózer végre sikeresen a helyére állt, és egyenesbe jött. Felénk dübörgött a folyosón.

– Hát, előbb teljesítened kell a gyorstalpalót.

Az ananászos goblin megint felém lendítette a botot. Kivártam, amíg a husáng a legmagasabbra ér, és akkor odaléptem. Orrba vertem a szörnyet, aztán egy balhoroggal a halántékán találtam el. Összeroskadt a földön. Egy sáv jelent meg a lény feje felett, amikor megütöttem. Rájöttem, hogy az az életerőcsík. Amíg nem kapott sebzést, addig nem látszódott. A sáv több mint a felére csökkent, zöldből vörösbe váltott. A goblinnak több mint a fele életét leszedtem.

Odasóztam neki, de azért nem annyira. Olyan érzés volt, mint behúzni egy tízévesnek.

A második goblin leesett állal a barátjára pillantott, aztán megpördült, és visszainalt a dózer felé.

Fájt az öklöm. Évek óta nem vettem részt tényleges harcban. Parti őrként leginkább egy vitorlás fedélzetén dolgoztam műszakisként – azaz gépésztechnikusként. Szemtől szemben sosem kellett betartatnom a törvényt senkivel. És hiába gondolnak minket általában túlértékelt úszómestereknek, a legtöbbeknek, akik sosem katonáskodtak, elképzelésük sincs arról, mennyi pusztakezes harci gyakorlatban kellett részt vennünk.

– És azt mégis hogy a búbánatba csináljam, ha nem nyitod ki az ajtót? – kiabáltam, miközben bordán rúgtam a földön fetrengő goblint. Boldogító reccsenést hallottam. – Nem tudod most megnyitni a hozzáférésem?

– Ez nem így működik, kölyök – felelte Mordecai. – Nem hagyhatjuk, hogy képzetlen kalandorok mászkáljanak a kazamatákban. Biztonságos zónán kívül egyébként sem nyithatod ki a ládáidat. És hacsak nem vagy komplett idióta, valószínűleg feltűnt, hogy épp nem egy biztonságos zónában tartózkodsz.

A goblin életcsíkja egyre mélyebb vörösbe fordult, de még nem halt meg. Egy apró, távoli részem elborzadt attól, hogy megölni terveztem ezt az izét. A fegyverét nem számítva gyerekjáték volt sérülést okozni neki. A buldózer épp lefékezett, hogy felszedje a másik goblint, és egyetlen pillantásnál nem kellett több ahhoz, hogy minden bánkódástól megszabaduljak. Két kézzel megragadtam az ájult goblin fejét, és a köves talajhoz csaptam. Addig csapkodtam oda, míg az életcsíkja teljesen el nem párolgott.

– Hóha, hé! – kiabált Mordecai. – Hékás, ácsi!

– Mégis kinek a pártját fogod? – kérdeztem tőle, miközben felé pördültem.

De aztán leesett, hogy nem hozzám beszél.

– Ide nem jöhetsz be! – folytatta hátat fordítva nekem.

Muffin. Az istenverte macskához szólt, aki megelégelte ezt a folyosót, és becsámpázott a céhbe a résnyire nyitott ajtón.

Egy egész falnyi Új teljesítmény!-értesítés borított el jó pár másikkal egyetemben, de most nem indultak el automatikusan, mint korábban, csak a képernyőm bal szélén maradtak kicsiben. Éreztem, hogy mentálisan rájuk kattinthatnék, de most biztos kihagyom. Az MI vagy micsoda, ami irányította ezt a cirkuszt, látszólag tudta, hogy épp nem igazán lenne alkalmas, ha a játék baromságai kitakarnák a látóterem felét. Ami tök jó, mert a veszély épp felém dübörgött az alagútban.

– Nyisd ki azt a kibaszott ajtót! – üvöltöttem rá.

– Kölyök, takarítsd el innen a dögöt! – Pánik csendült a patkányember hangjában. – Nagy kulimászban leszek, ha rájönnek, hogy a szabályok ellenére hagytam besurranni egy kalandort.

– Nyisd ki az ajtót! – ismételtem. – Figyelj, most tiszta a terep, de öt másodperc múlva már nem lesz az. Engedj be!

Bevágta az ajtót, csörgött egy kicsit a láncokkal, aztán kinyitotta. Épp akkor ugrottam be, amikor a gyilokdózer elrobogott mellettem, át a goblin véres holttestén. Felsikoltott a fék, de a dózer lendülete nem torpant meg, és a test végigkenődött a folyosón. A két goblin akkor fordult felém, amikor bemutattam nekik. Dühödten felvisítottak, én pedig becsaptam az ajtót.

3

Amint becsukódott az ajtó, megjelent egy értesítés.

Gyorstalpaló céh.

Ez egy Biztonságos Zóna.

Figyelmeztetés: az emelet időzítője továbbra is aktív.

– Nem lett volna szabad beengednem téged – mondta Mordecai a kezét tördelve. Szemügyre vettem őt. Fekete mellényt és kék nadrágot viselt, a lábán pedig időrágta szandált. Egy infódoboz bukkant fel mellette.

Mordecai – Patkány Huligán. 50-es szintű.

Jelen Céhcsarnok Céhmestere.

Nem-harcoló NJK.

A Huligánok a Patkányszerzetek legagyafúrtabb, leggyorsabb és legocsmányabb példányai. Nincsenek annyira kigyúrva, mint egy Patkány Monstrum, és közel sem annyira széttűzlabdázom-a-seggedet-hozzáállásúak, mint egy Patkány Sámán, de remekül ötvözik a két világot. Fizikailag erősek, emellett a mágiához is konyítanak.

Bezártam a szöveget. Még hallottam, ahogy az ajtón túl csikorog a goblingépezet.

Mentálisan rákattintottam az infódobozok közül az elsőre, ami zavarta a látásomat.

Hiba! A gyorstalpaló elvégzéséig ez a funkció nem elérhető.

Az összes doboz belesöprődött egy villogó mappába.

Egy nagyjából osztályterem méretű, széles helyiségben álltam. A szoba egyik felét az ágy és a kandalló foglalta el. Bal oldalon számos polc lógott a falon, tele véletlenszerű tárgyakkal, és pár bekeretezett fényképpel madárszerű teremtményekről. A másik felén csak egy időrágta, ovális szürke szőnyeg terpeszkedett, meg egy üres asztal, körülötte fél tucat tantermi székkel. Visszafordultam az ajtó felé.

– Ez az egyetlen kijárat? – kérdeztem.

– Mi? – Mordecai nem rám figyelt, hanem a macskára.

– Hahó! – szóltam neki még egyszer. – Morty! Csak itt lehet kijutni?

– Mordecai a nevem, kölyök. És igen, bizony. Nyilván.

– Ezek a zöld gennyládák ugyanúgy kint fognak várni rám, amikor kilépek innen?

Muffin felszökkent az egyik polcra, és levert egy vázát, amiből hamu ömlött szét.

– Anya! – kiáltott fel Mordecai, majd odarohant, és elkergette az állatot. Felnyúlt a polchoz, de nem érte el. – A rohadás vigye el ezt a testet. Nem tudnád elfogni azt a dögöt, és elvinni innen? – Rám nézett, aztán tüsszentett. – Szerintem allergiás vagyok rá.

Énszerintem meg nem a macska miatt prüszkölt, hanem a hamu körül fodrozódó szürke porfelleg miatt.

– Atyaég – mormogtam. Légy óvatos, figyelmeztettem magamat. Nem tűnik kemény csávónak, de ötvenes szintű, szóval erős fickó. – Válaszolnál? Várni fognak rám, vagy nem?

– Igen. Nem. Talán. Nos, ez bonyolult. Egy valószínűleg megvár. De egy másik nagy eséllyel visszamegy a klánhoz, és összehívja a többieket. Berepesztetted annak a szerencsétlen goblinnak a fejét. Adj nekik egy órát, és a komplett família megérkezik.

A szoba túlsó felében Muffin felfedezte magának a vidáman pattogó kandallót. Leült elé, megemelte a lábát, majd mosakodásba fogott.

Baszki.

– Oké. Ne merészeld bezárni ezt az ajtót!

Megfogtam a kilincset, és kimentem.

A patkányember végig sem mondta, hogy „széthordod anyám hamvait…”, mire bevágtam magam mögött az ajtót.

A goblintraktor nagyjából tíz méterrel tévesztette el az átjárót, és épp egy széles fordulat közepén bukkantam rá, ahogy próbált visszatérni oda, ahonnan jött. A mérnök korábban egyenesen a falnak vezette. Szikrázott a forgó henger, ahogy a tüskéi a köveket karistolták. A halott goblin maradványai továbbra is szétkenődve virítottak, bár inkább nézett már ki egy minikolbászos-zöldpaprikás pizzának, amin oda-vissza áthajtottak párszor.

A két túlélő goblin háttal állt nekem, úgyhogy a jármű felé iramodtam.

A gyilokdózer hátuljára kis létrát akasztottak, ami úgy nézett ki, mintha kötéllel körbetekert csontokból készült volna. Bármelyik pillanatban felém fordulhatott valamelyik ellenség, tehát most kellett lecsapnom rájuk. Ha az egyikőjük elszalad figyelmeztetni a „klánt”, vagy micsodát, akkor megszívtam. Szükségem volt erre a gyorstalpaló céhre, szóval csak egy lehetőségem maradt.

Felmásztam a létrán, a csontok csorba széle a meztelen talpamba vágott. Visszafojtottam a nyüszítést. Felugrottam a fémesen zúgó szerkezetre.

A gép olyan hangosan nyöszörgött, hogy egyikőjük sem vett észre. A tetején szőrmeszegélyes mélyedés volt csupán, körben padokkal. Szőrme ide vagy oda, a felület szinte égette a talpam. Megpörkölődött kátrány és állati pézsma szagát éreztem. Vagy tizenöt goblin kényelmesen elfért rajta, plusz a sofőr, aki elöl kapott helyet. Egy rahedli kar, csap és vibráló fogantyú emelkedett ki a vezetőülés környékén, ahol a lábossisakos mérnök visítva-morogva tekerte és rángatta a vezérlőket. Füst szállt fel, és gőz szisszent több csőből is. A masina úgy rázkódott, mint egy felrobbanni készülő bojler.

A sima, köves alagút jóval alacsonyabb volt, mint a lépcsőktől elvezető hosszú főfolyosó. Ha kihúztam magam, elértem a tetejét. Nagyjából. Lenyűgözött, hogy egy komplett világot képesek voltak felhúzni csupán alagutakból és ösvényekből.

Előresiettem, és megragadtam a közönséges goblint, aki még mindig a kezében szorongatta az ananászmentes botját. Felkaptam, és meglepetésemre alig nyomott valamit. Hökkenten felmordult, aztán sikertelenül próbálkozott megcsapkodni a botjával. Minden erőmet latba vetve előrehajítottam, ki a dózer utasrészéről.

A sikoltó szörnyeteg átrepült a mérnök feje felett, aki még csak most kezdett felocsúdni. Nekiütközött az alagút falának, majd lepattant róla, egyenesen az elöl forgó tüskék közé. Vörös vér terített be mindkettőnket.

Az utolsó goblin acsarogva rántott elő egy kicsi, hajlított kést az oldaláról. Kiugrott az üléséből, és nekem rontott.

Ó, bassza meg.

Sokkal gyorsabban mozgott, mint vártam. Eszembe jutott, hogy másmilyen kasztú, mint a másik kettő volt, és egy szinttel magasabb is. Nálam két szinttel magasabb.

Ez hülye ötlet volt. Mit is mondott mindig Bea? „Te tényleg gondolkodás nélkül beleugrasz minden hülyeségbe?”

Meztelen talppal rúgtam bele a goblinba. Így, hogy senki sem irányította, a traktor csikorogva tovább darálta a falat. A rázkódás csak még hevesebb lett, aztán a jármű úgy megugrott, mint egy mosógép, ha követ raknak bele.

A goblin rám kiáltott valamit azon a fura torokhangú nyelven.

– Az én világomban vagy! – rivalltam rá. – Beszéld az én nyelvemet, te bizarr zöld baszomány!

Erre váratlanul elvigyorodott. Rájöttem, hogy érti, mit mondok. Átdobta a kést egyik kezéből a másikba.

– Te sem a saját nyelveden beszélsz – közölte. – A szindikátusi sztenderdet használod, te ostoba rabszolga. Beleprogramozták az agyadba. Komolyan azt hiszed, túlélheted a…

Nem fejezte be a mondatot. Miközben a monológjával foglalkozott, én előreléptem, elcsakliztam a fejéről a lábost, és pofán vertem vele. Apró, hegyes fogak repkedtek szerteszét. A goblin megtántorodott, és újra megütöttem. Egyensúlyát vesztve lebucskázott a traktorról. Az életerőcsíkja már az első találatom után megjelent, de még mindig jócskán a zöldbe ért. A szörny hörögve csapódott a földbe, és elejtette a kését.

A dózer szélén kilesve láttam, hogy a goblin a hátán fekszik. A jármű még mindig pörgött és ugrándozott, és kezdett az ellenkező irányba fordulni. A goblin életerejének még mindig megvolt a háromnegyede, de kiszaladt belőle a szusz.

Aztán elkezdett feltápászkodni, úgyhogy hozzávágtam a lábost. Én magam is meglepődtem, hogy pont a homloka közepén sikerült eltalálnom. Felkiáltott, és az új sebéhez kapott.

Felmértem a magasságot: nem éreztem túl soknak, legfeljebb két-három méter lehetett. Gyerekként csomószor csináltam ilyet.

Miért is ne? Mindkét talpam a cihelődő goblinra célozva leugrottam a gyilokdózerről.

Nem tudom, említettem-e már korábban, de ez egy fontos adat lesz. Százkilencven centi magas vagyok, és száznégy kiló, és hiába nem voltam olyan jó formában a szolgálati éveim óta, éveken át heti háromszor jártam edzeni, és növeltem az izomtömegem. Szerencsére a testalkatom olyan, hogy könnyen megtapad rajtam az izom. Apám hátvéd volt, és basszus, még anyám is majdnem száznyolcvan centi magasra nőtt. Az ő apja meg az Oregoni Állami Egyetem középcsatáraként játszott, aztán elment börtönőrnek.

Szóval arra akarok kilyukadni, hogy nagydarab fickó vagyok. Rajtam aztán van hús. A goblin cserébe aprócska volt, és pehelykönnyű. Nagyjából úgy tudnám leírni a becsapódásom hatását, mint egy lekváros fánk találkozását a nagykalapáccsal. A kiskrapeknek esélye sem volt. Nyálka lövellt ki a szörny minden testnyílásából.

A gyilokdózer még hangosabban süvöltött. Lepillantottam a művemre, és rám tört a hányinger. Még több értesítés jelent meg előttem, a látóterem szélén egy súgóablak is. Odafordultam.

Goblin Gyilokdózer – Közelgő kazánrepedés.

Visszaszámláló bukkant fel a szöveg alatt, 12 másodpercről indult.

A kurva életbe, fel fog robbanni!

Visszalestem a szoba felé, ami olyan harminc méterre lehetett tőlem. Túl közel lett volna? Nem igazán volt időm ilyesmin merengeni. Csúszkálva-bukdácsolva futottam vissza. Feltéptem az ajtót, beugrottam rajta, majd becsaptam, és felkészültem a robbanásra.

Bumm! Megrázkódott az egész világ. Az ajtó taszított rajtam egyet, és kiterültem a céhcsarnok padlóján. Csöngött a fülem. De az ajtó kitartott, látszólag nem érte kár. Muffin a sarokba inalt, onnan fújt felborzolódott szőrrel.

– Mi az öregördögöt műveltél, te fiú? – háborodott fel Mordecai, az ajtó mellől pislogva rám. – Ez az ajtó egy csillagromboló kinetikus lövedékét is megbírja. Sosem láttam még, hogy bármi ennyire megrázta volna.

– Huhh – sóhajtottam, majd felültem. A fülem továbbra is csöngött. – Ez a goblinbuldózer fennakadt a falon, aztán felrobbant.

Mordecai lassan bólintott.

– Ezek szerint megrepedt a kazán. A helyi sámán valószínűleg elvarázsolta arra az esetre, ha felrobbanna. Annak az ereje a legközelebbi nem-goblin lényt vette célba. Szerencséd, hogy bejutottál. Egy koncentrált robbanás, még egy aprócska is, több energiával bír, mint gondolnád.

Muffin úgy határozott, vége a felfordulásnak, úgyhogy visszatért a lobogó tűz elé. Az egyébként is pufi pofija most extra pufira nőtt, és ide-oda járt a farka. Megállapítottam, hogy a ciculi zabos.

– A teremtményed beleszart anyám hamvaiba – rázta a fejét a patkányember. – Ez az egész egyszerűen nem éri meg. Egyáltalán nem éri meg.

– Nos, Gyorstalpaló Céh uraság – kezdtem, nekidőlve a falnak. Fájt a talpam. A szívem még mindig dübörgött a mellkasomban. Goblinvérben áztam, és úgy éreztem, mintha nyers hamburgerhúst nyomtak volna a lábujjaim közé. Megborzongtam. Cipőt kell szereznem. Cipőt és nadrágot. – Mi a búbánat folyik itt? Mi ez a kazamata? Tényleg mindenki meghalt? És ez hogy a szarba működik?

Millió egyéb kérdés ötlött fel bennem. Tudtam, hogy valószínűleg könnyedén félbetörhetne, mégis rám tört a kényszer, hogy megragadjam a patkányt a hülye mellényénél fogva, és addig rázzam, amíg ki nem esik belőle az összes válasz.

– És amúgy te ki vagy? Minek vagy itt? Mi az igazi…

Mordecai feltartott kézzel félbeszakított.

– Jól van, jól van, lassíts, kölyök! Tudom, hogy összezavarodtál. Én is jártam a te cipődben. Mindenre magyarázatot kapsz, ezért vagyok itt. De mielőtt nekifognánk, mindkettőtöknek el kell mondanom pár dolgot. – A macskára nézett, aki állta a pillantását. – Mordecainak hívnak, és nem-harcoló Nem Játékos Karakter, azaz NJK vagyok. Hozzátok hasonlóan az én világomat is áthelyezték, sok-sok szolárral ezelőtt. Ugyanolyan kazamatakalandor voltam, mint ti. Elértem a tizenegyedik emeletig, és tudtam, hogy annál tovább nem juthatok. Ha kihúzzátok a tizedikig, több választási lehetőséget is kaptok a távozásra. Minél mélyebbre mentek, a lehetőségek annál jobbak. – Odabattyogott a polchoz, amin a felborult urna hevert, elvette az egyik madárszerű lényt ábrázoló fotót, és odaadta nekem. Egy teljesen átlagos bekeretezett képnek látszott, de különös anyagból készült, és furcsamód ovális formára vágták le a széleit.

– Így nézek ki igazából. Ez a kép a bátyámról készült. Égiszárnyasként születtem, de a kazamata harmadik emeletén bőrváltóvá változtam. Ahányszor elmozdul a céhcsarnokom, én is alakot váltok. – Kis szünet után folytatta. – Ha kinyílik egy kazamata, ilyen céhekben dolgozom. Később, miután a harmadik emelet összeomlik, a szobámat jóval mélyebbre helyezik át, és megint másképp fogok kinézni. Leginkább a máguscéhben töltöm az időmet, ahol a kalandorok varázsigéket választhatnak és tanulhatnak, ha a mágia ösvényére lépnek. Az évek során csupán maroknyian jutottak el oda. A legtöbben nem mennek tovább a tizedik emeletnél.

– Szóval a bőrváltók valójában alakváltók? – Megvizsgáltam a képet. Nem tudtam megállapítani róla, hogy fénykép volt-e, festmény vagy valami más. A rajta szereplő szempár mintha a lelkembe látott volna. Szirti sashoz hasonlított, angyalszerű szárnyai a hátára borultak.

– Igen – felelte Mordecai, majd felsóhajtott. – Amikor úgy döntöttem, céhmester leszek, újraalkották számomra az otthonomat, beleértve minden tulajdonomat. Szemhunyásnyi időm volt csak felkapni pár dolgot, mielőtt a házam semmivé foszlott volna. Most, minden alkalommal, amikor új világba visznek, megváltoztatják a testemet is. Mindig valami más, de mindig a kazamata adott emeletének lényeihez igazodik. Nem tudom, miért.

– Egy szót sem hiszek el ebből – ráztam a fejem. – Szóval akkor ti űrlények vagytok? Más bolygókról származtok? Akkor mégis hogy tudja ez a játék, hogyan beszélünk? Az értesítések említették Jean-Claude Van Damme-ot meg az inceleket meg a tetanuszt!

– Előreszaladtál – biccentett. – Minden kazamatát arra a világra szabva építenek fel, amelyben megtelepszik. És sok időt… rengeteget szánnak arra, hogy a helyiek megértsék a játékot és az értesítéseket. Számít nekik a hitelesség. Nem lenne szabad erről beszélnem, de szerintem, ha már ide-oda csatangoltok, valamit nem ártana felfognotok abból, mi történik.

– Továbbra sem tudom, mi történik – morogtam idegesen.

– Ti, humánok mind ugyanolyanok vagytok – rázta meg a fejét Mordecai. – Ez a hetedik vagy nyolcadik humán lakta bolygó, és semmi sem változik. Mindig a miértek érdekelnek titeket. Igazán elfogadhatnátok a sorsotokat, és továbbléphetnétek. Az én népem, az égiszárnyasok sokkal tovább húzták, mint ti. Tudod, miért? Mert nem akadékoskodtunk.

Jó pár másodpercig a torkomra forrt a szó. Sok mindent kellett feldolgozni.

– Humán lakta bolygó? Szóval a béna frizkós tévés balfasz az összeesküvés-elméleteivel igazat mondott? Hogy az emberi faj nem egyedi, csupán mint a gabona, magára van hagyva, hadd nőjön, amíg el nem érkezik… ez?

Mordecai, látva a zaklatottságomat, vett egy mély levegőt.

– Jól van, elmagyarázom dióhéjban. – Előhúzott egy széket, és lehuppant. A szőnyeg közepén álló másik székre mutatott. – Jobb lesz, ha kényelembe helyezed magad.

4

– A Szindikátus hat alapvető kezdőfajt használ a világok benépesítésére. A humán ezek közül az egyik. Keresnek egy kompatibilis világot, elszórják a populációt, kivárnak pár ezer évet, aztán megmutatkoznak a legnagyobb település számára. Ezt általában akkor teszik, amikor kicsírázik a civilizáció, de bőven bármilyen ipari forradalom előtt. Amint létrejön egy működőképes kormányzat, érvénybe lép a „Kapcsolatfelvétel”. Mármint jogi értelemben, mert ez után várhatnak még néhány ezer évet, hogy aztán visszatérjenek, és lekopasszák a bolygót.

– De hogyan? – kérdezem tőle. – Egy pillanat alatt történt az egész!

– Ha egy technológiát nem értünk, az akár mágia is lehet – vonta meg a vállát Mordecai. – Úgyhogy a ti értelmezésetek szerint ezen a helyen valóban van mágia. Olyasmi, mint az Óz, a csodák csodája című filmben, csak ti sosem nyertek bepillantást a függöny mögé.

– Te láttad az Óz, a csodák csodáját?

– A céhmestereket évekig készítik fel minden új kazamata világára. Kölyök, régebb óta tanulok, mint hogy te megszülettél. Az előőrs a te időd szerint az 1930-as években érkezett ide, azt hiszem. Amikor az a könyv, A hobbit megjelent. A te időd szerint 1964-ben hagytam el a legutóbbi rendszert, és léptem át ide a felkészülési fázisba. Épp annyira ismerem ezt a világot és a szokásait, mint te. Egyszer még humánná is alakítottak, és kimehettem szétnézni. Meglátogattam egy videótékát, és elloptam egy csomó James Bond-kazettát. Örültem, amikor végre átálltatok a digitalizálásra.

– Mióta vagy céhmester?

– Nem akarod te azt tudni – csóválta a fejét. – Na szóval, a bolygód elmulasztotta szuverén egységnek nyilvánítani a Földet. Ötven helyi évetek volt rá a kapcsolatfelvétel után, és a kapcsolatfelvétel több ezer évvel ezelőtt történt meg. Amikor azokat a piramis izéket építették. A Borant Vállalat jelentős mennyiségű bányászatra váró bolygóval bír, és a ti időtök most jött el.

Cikáztak a gondolataim.

– Ezek szerint elveszik az összes ásványkincsünket?

– Nagyjából – biccentett. – A Borant ritka alkotóelemekkel és ilyesmikkel üzletel. Valószínűleg a kinyert anyagok egyetlen szállítmányba beférnek majd. Nem ismerem behatóan a folyamat ezen részét. De nem is az alkotóelemek a fontosak. Az univerzum óriási, és bányászni sok helyen lehet. Valójában nem emiatt vannak itt. A Borant profitál a bányászatból, de az igazi pénz magában a játékban van. A kazamatában.

– Hogyan?

– Hülyéskedsz? A Szindikátusba több mint hárommilliárd független csillagrendszer tartozik. Minden szezonban új Kazamatakaland a világ körül epizód debütál a hálón. Szindikátusi állampolgárok trilliói rajonganak a Kalandozásért.

– Várjunk csak, akkor ez olyan, mint egy tévéshow? Mint a Survivor?

– Ó, imádtam azt a műsort! És igen, a te fogalmaid szerint olyasmi, mint a Survivor. Bár jobban hasonlít a Running Manre.

Hátradőltem a székben. Az űrlények tévéműsorában veszek részt. Azt a kurva.

Bea mindig is akart szerepelni a tévében. Számtalan valóságshow-ban bepróbálkozott. Én? Nekem inkább döfnének tüzes vasat a szemgolyómba. Eszembe jutott, Bea vajon hol lehet, és életben van-e egyáltalán. Nagy eséllyel nem, jutottam dűlőre. A Bahamákon épp csak elmúlt hajnali öt, amikor megtörtént az esemény, tehát valószínűleg még a hotelszobában aludt. Gyaníthatóan egy ágyban azzal a faszfejjel. És ha valami csoda folytán mégis túlélte volna, biztos, hogy nem lépett be egyik alagútba sem.

– Akkor most mások is néznek minket? – fordultam körbe.

Mordecai összetette a két kezét.

– Mindjárt rátérünk arra is. Egy darabig szerintem nem fog csatlakozni hozzánk senki, úgyhogy belevághatunk a gyorstalpalóba.

Mordecai jobb keze felragyogott egy pillanatra, és megéreztem azt a haptikus zizegést az agyamban. A szoba túlfelén Muffin fújt egyet, és mancsával a levegőbe kapott.

Hozzáférést kaptál a Kalandormenühöz.

Villant egyet a látóterem, és több minden is megjelent előttem. Egy hosszú, zöld sáv – rájöttem, hogy az életerőcsík – a jobb felső sarokba kúszott, és egy kicsit lejjebb tolta a visszaszámlálót. A villogó mappa ott maradt a bal felső sarokban. Egy minitérkép rajzolódott ki a jobb alsóban.

– Kaptál egy értesítést – szólalt meg Mordecai. – Kalandorértesítésnek hívják. Többféle is van, de ezt a típust csak te látod. Vannak még rendszerüzenetek, amiket emelettől függetlenül mindenki lát. Ott másmilyen lehet a hang. De léteznek emeletre szabott értesítések, meg még sok más.

– Egy villogó doboz van a bal felső sarokban.

– Azok a játék- és státuszváltozást jelző értesítések. A pár perccel ezelőtti harcodból származhatnak. De még ne kattints rá, eljutunk majd oda is. Először is, koncentrálj jobbra lent a térképre. Nézz rá, és gondolj rá erősen.

Úgy tettem, ahogy kérte, mire a térkép megnőtt, és kitöltötte a teljes látóteremet. Egyszerű, kék-szürke térkép volt, ami az alagutakat és pár másik átjárót mutatott. A terület java része még nem látszódott, csak az a rész, amin végigmentünk, és annak úgy húszméteres körzete. Egy zöld pötty ücsörgött középen, benne a céhben. Két másik pötty bukkant fel, egy kék és egy fehér. A kékre koncentráltam, és feltűnt az információ:

Muffin Hercegnő Kalandor.

A fehér felett ez állt:

Mordecai Céhmester.

A szoba sárgában ragyogott, és arra figyelve ez jelent meg:

Gyorstalpaló Céh.

Három X-et láttam a folyosón, mentálisan rákattintottam az egyikre.

Tetem. 2-es szintű Goblin.

Bezártam az elmémmel a térképet, és az egész visszazsugorodott a normális méretre.

– Remek, remek – dünnyögte Mordecai. – Te vagy a zöld pötty, a kék a többi kalandor, a fehérek olyan NJK-k, mint én, az ellenséges mobok pedig pirosak. Van még pár másik fajta, de majd menet közben rájössz. Egyébként a menüidet más kalandorok és mobok nem látják, de amíg itt tartózkodsz a céhben, addig én igen. Már elég ügyesen tudsz megnyitni és bezárni dolgokat. Most koncentrálj megint a térképre. Az elméddel húzd kisebbre, aztán húzd át a képernyődön. Így tudod a kezelőfelületet személyre szabni.

Egy ideig ezzel szórakoztunk; elmagyarázta, hogyan kell megnyitni és bezárni különböző menüket a képernyőmön. Csak rágondoltam, és egy egész menürendszer bukkant fel, amin belül további mappákhoz fértem hozzá. Amint megszoktam a fura érzést, hogy a fejemben van, a rendszert már ösztönösen tudtam működtetni.

Az első menü a játékosstatokat mutatta. Ahogy korábban már mondtam, több számítógépes és asztali RPG-vel játszottam az évek folyamán, így ez a rész nem okozott meglepetést. Az én statjaim:

Erő: 6

Intelligencia: 3

Állóképesség: 5

Ügyesség: 5

Karizma: 4

Mordecai állítása szerint ezeknek a pontjait nem állíthatom át. Minden szintlépéskor három statpontot kapok, de amíg nem választottam fajt és kasztot, nem oszthatom el őket. A harmadik emeletig ezt nem tehetem meg. A mostani pontszámaim a való életbeli fizikai és mentális tulajdonságaim alapján számolódtak. Hozzátette még, hogy egy átlagos felnőtt humán három és öt közötti pontszámot kap erre az öt statra, úgyhogy a hatos erőm kifejezetten jónak számított.

Később találhatok tárgyakat és bájitalokat, amelyek időlegesen vagy végleg módosítják ezeket a számokat, de most még nem sokat tudtam kezdeni velük.

– Miért kell a harmadik emeletig várni a kasztválasztással? – kérdeztem.

– Nem kevés energiába kerül fenntartani ezt az egész folyamatot – vonta meg a vállát. – Gondolom, úgy vélik, ha már elérted a harmadik emeletet, megéri belefektetni az átváltoztatásodba. A kaszt még egyszerű menet. De a fajváltás már keményebb dió. Az alapjaidtól, sejtszinten változtatnak meg. Ez túl sok erőbefektetés lenne ahhoz, hogy utána valami húsevő növény felzabáljon az első emeleten.

Ilyesmi eddig eszembe sem jutott. Átváltozhatok valami más lénnyé. Ha egy videójátékról lett volna szó, gondolkodás nélkül megteszem. Hacsak módom adódott rá, soha nem játszottam ember karakterrel. De hogy én magam visszavonhatatlanul átalakuljak valami mássá? Felfordult tőle a gyomrom. Majd akkor foglalkozom vele, ha eljön az ideje.

Kicsit megmorogtam azt a hárompontos intelligenciát. Igen, matekból sosem teljesítettem fényesen, de azért nyáladzó agyhalottnak sem tartottam magam. Bármilyen elektronikát meg tudtam javítani, ha elég ideig tanulmányoztam. A barátom, Billy Maloney, na ő egy ostoba barom volt. Múlt héten kitántorogtunk egy kocsmából, ő meg pont egy zsaru biciklijére hugyozott, aki épp megbüntetett valakit ittas rendzavarásért. Na az az ipse érdemelte volna ki a hárompontos intelligenciát. Vagy inkább csak kettőt.

Billy halott. Még a börtönben ült. Nem jelent meg a tárgyaláson, úgyhogy bekasztlizták. Halott, mint mindenki más a világon. Félresöpörtem ezt a gondolatot.

Miután kipanaszkodtam magam Mordecainak az intelligenciám miatt, és elmeséltem neki Billy példáját, azt mondta:

– Az intelligenciád miatt tudtad, hogy az a bicikli egy rendőré. Viszont a bölcsesség miatt tudtad, hogy nem érdemes rávizelni. Mindannyiunknak van bölcsességstatja is, de nem jelenik meg a listán. Régen még ott volt, de kiderült, hogy ha valaki változtat a bölcsességpontjain, az nagyban alakítja a személyiségét is, így fenntarthatatlanná vált a rendszer. Nem tudom, mekkora lehet ennek a Billynek az intelligenciája, de garantálom, hogy a bölcsessége nem ötös. Ne törődj ezzel a három ponttal, amíg nem mágiaalapú kasztot választasz. Olyannal jársz a legjobban, ami erő alapján működik.

Ettől kissé megnyugodtam, Mordecai pedig továbblépett a következő menüre.

– Ez a képernyő a játék egyik legfontosabbja. Az életed függ ezektől a számoktól.

Ezt úgy hívták: Minősítés. Rákattintottam, és elképedtem a lista láttán:

MINŐSÍTÉS

Nézők: 0

Követők: 0

Kedvelők: 0

Támogatók: 0

Megtudtam, hogy a kazamata első szintjét még nem látják a nézők, így ezek a számok nem mozdulnak sehova, amíg le nem jutok a második emeletre.

Sőt most épp egy néző sem fért hozzá semmihez, de a Borant megszerkesztett és összevágott felvételeket sugároz majd valamikor a következő napon. Ha ezen a „premieren” vagy később bármilyen más friss epizódban sikerül szerepelnem, azzal megütném a főnyereményt. A kiemelt kalandorokat kapásból több milliárd néző és milliónyi követő várja.

A túlélők száma alapján erősen kételkedtem abban, hogy befurakodom oda, tehát ha túl akartam élni, ahogy Mordecai mondta, meg kellett bennem lennie a „hücpének” vagy „annak a különleges valaminek”.

– Ki kell tűnnöd a tömegből. Nem nyírhatod ki és hagyhatod ott csak úgy azt a csosszanó savnyársalót. Stílusosan és lelkesen kell kivégezned. Talán lesz valamilyen jellegzetes szólásod is. Az én kalandorkodásom alatt majdnem harmincmillió követőt gyűjtöttem be, és négy támogatót. Ez volt a túlélésem záloga.

– Bocsánat, csosszanó micsodát?

– Csosszanó savnyársalót. A másodikon majd hemzsegni fognak. Négy lábon poroszkálnak, zöldek és szőrösek. Fullánkokat köpnek, amiktől leolvad a bőröd. Ocsmány teremtmények.

– Jézusisten – sápadtam el. Még mindig azt hittem, hogy ez az egész csak egy álom.

Mordecai csettintett egyet.

– Hé, kölyök! Figyelj! A szörnyek nem lényegesek. Mármint, de, viszont ez a rész különösen fontos.

– Oké, oké! – emeltem meg megadóan a kezem. – Folytasd!

Még jobban belemerült a nézőrendszer működésébe. A második emeletre érve az univerzumban bárki arra a kalandorra kapcsolhat, amelyikre szeretne. A Borant továbbra is közvetíti a legjelentősebb pillanatokat. Tehát minél tovább maradok életben, annál nagyobb esélyem van szerepelni. Ha valaki nyolc másodpercnél tovább figyel engem, az már nézőnek számít. Ez az adat se nem árt, se nem használ nekem, de annyit jelez, mennyire vagyok „érdekes”.

– Lehet, hogy nem fog tetszeni, ami most jön – magyarázott Mordecai –, de jegyezd meg jól. A támogatók szerzése kulcsfontosságú a túlélésedhez. Kiváló zsákmányra tehetsz szert a kazamatában is, de a legjobb eszközöket a jóakaróid, a támogatók küldik. A nézők követőkhöz vezetnek. Ha valaki követ, az azt jelenti, hogy könyvjelzőzte a kalandorazonosítódat. Bármikor vethetnek rád egy pillantást. A követőkből jönnek a kedvelők. Ha kedvelnek, az csak jó. Ekkor a nézőid élőben látják a statjaidat és az állapotodat, értesítést kapnak, ha harcba keveredsz. A kedvelőid tényleg tudni szeretnék, hogy boldogulsz. A fogyasztók csak meghatározott számú kalandort kedvelhetnek, úgyhogy vedd megtiszteltetésnek. Azonban – folytatta – végső soron minden a támogatókról szól. A sok kedvelő visz majd el a támogatókig. Azok általában szervezetek, nem személyek. Figyelik, kinek van sok kedvelője, és azt szponzorálják. Ez a reklámok miatt lényeges. A szponzorálás ládák vásárlásával történik. Sokféle láda létezik, és mindegyik hat minőségi osztályba sorolható: Bronz, aztán Ezüst, aztán Arany, aztán Platina, aztán Legendás és Mennyei.

– Aha – közöltem szárazon. – Még nem engedted, hogy kinyissam a ládáimat. Most már szabad?

– Maradj veszteg, kölyök, még nem értünk a végére. Egy perc az egész. – Visszatért oda, ahol abbahagyta. – A legtöbb támogatónak ezüst vagy arany ládák férnek bele a keretbe, vagy inkább a szándékba. A bronz ládák csapnivalóak, a magasabb fokozatúakban vannak az igazán jó cuccok. A gazdagabb támogatók meghajíthatnak platina ládával is, de csillagászati árat kérnek érte. Emellett csak a támogatók küldhetnek úgynevezett adományládát, és a legritkább tárgyak ezekben találhatóak. Még a bronz adományláda is jobb, mint az arany felfedezőláda. Az adományládából a támogató hazájából származó tárgyak is eshetnek. A Világkazamatában nem fogsz impulzuspuskára vagy automata erőpáncélra bukkanni egy ládában sem, de támogatótól szerezhetsz. Érthető így?

– Egy szikrányi értelem sincs ebben az egészben – fakadtam ki. – De igen, értem, amit mondasz. Egy intergalaktikus játékműsorban veszek részt, és pofátlan piperkőcként kell viselkednem, hogy felfigyeljenek rám. És amint ez megtörténik, esélyem lesz kapni egy ládát, tele vécépapírral. Sikerült összefoglalnom?

– Igen! – tapsolt egyet. – De a vécépapír ingyenes. A térképen mindenhol találsz szabad mosdót. Az az egyetlen hely, ahová a kamerák nem követnek.

– Ez most komoly?

– Nagyon is – bólogatott Mordecai. – A legutóbbi kazamatában a Borant nem alakított ki mosdókat, így a kalandorok összevissza szartak és hugyoztak. Csökken a nézőszám, ha valaki egy alagút közepén könnyít magán. Elég undorító.

– És mit nyer ebből az egészből a Borant?

Mordecai arckifejezése megváltozott. Nem túlzottan, de láthatóan megfeszült egy kicsit. Furcsán hivataloskodó hangnemre váltott.

– A bányászatból befolyó jövedelem mellett, amit már kitárgyaltunk, a Borant Vállalat reklámbevételekhez jut, illetményt kap a Szindikátus kormányától, és jutalékot a támogatók minden elköltött kreditjéből. – Egy pillanatnyi szünet után hozzátette: – Ráadásul az is fontos, hogy ha egy kalandor megemlíti a csillagközi kormányzat vagy az eseményt szponzoráló vállalat nevét, a rendszer mesterséges intelligenciája feljegyzi azt későbbi kiértékelésre. Ha bármelyiket negatív véleménnyel illeti, különösen, ha élő adásban teszi, „felgyorsíthatják” a kalandor tapasztalatszerzését.

– Vettem – bólintottam. Nem volt kétségem afelől, hogy a „felgyorsítás” semmi jót nem jelentett.

A következő pár percet további menüelemekkel töltöttük. Volt életerőmenüm, mint bármely más játékban. Összességében az életerőt egyetlen zöld sáv jelezte, de a menüben részletesebb kördiagramra leltem. Jelzett minden aktív állapotváltozást és gyengítést, valamint konkrét adatokra is szűrhettem. A kazamata területén gyorsabb a gyógyulás. Nemrégiben felépültem néhány dologból, amiről tudomásom sem volt, mint a lehorzsolt talpam és bütykeim, fagyási sérülés, és egy kezdődő fertőzés Muffin harapásából. Az életerőpontjaim az állóképességem alapján kúsztak vissza szép lassan.

Emellett ha a következő emeletre lépcsőzöm, az életerőpontjaim maguktól visszaállnak a maximumra. Gyógyíthattam magam varázsigékkel, bájitalokkal és tekercsekkel is. De újraéledésre nem volt mód.

A halott halott is maradt.

Ezután következett a képességmenüm. Ez a rész a végtelenségbe nyúlt, mintha korlátlan számú lap állt volna a rendelkezésemre. Ha nem rendelkeztem az adott képességgel, nem tudtam elolvasni: szerepelt a listán, de elhomályosítva. Vagy száz oldalt átlapoztam, mire találkoztam egy olvasható képességgel. Mordecai jelezte, hogy leszűrhetem a meglévőkre, de még így sem lett rövid a lista. Olyanjaim voltak, mint Légzés: 2. Séta: 4. Sony RMVLZ620 Univerzális Távirányító Kezelése: 1. Vége-hossza nem volt az ilyesmiknek. A kalauzunk szólt, hogy vegyem ki az egyik pipát, és azok a képességek elillantak, de jó pár oldalnyi maradt még. Még egy pipa mínusz, és az egy-két pontos képességek kiestek. Ilyesmik maradtak: Pusztakezes Küzdelem: 3. Alapvető Elektronikajavítás: 6. Úszás: 4. Az elektronikajavításon kívül egyik sem nőtt öt fölé, a java három pont körül tetőzött.

– Ez szép kiindulópont – közölte Mordecai. – Le vagyok nyűgözve, kölyök. Több földi fegyverrel is jól bánsz, beleértve minden lőfegyvert. De mivel egyet sem hoztál magaddal, így a kazamata fegyvereit kell kitanulnod. Mindjárt kiderül, kapsz-e valami jót a ládáidból.

– És te fogsz kiképezni a használatukra?

– Nem, ez nem az én dolgom. Találsz majd céhcsarnokokat, ahol segítenek szintet lépni ezekben a képességekben, főleg a mágikusakban. De gyakorlat teszi a mestert.

– Van bolt? – érdeklődtem. – Az MI említett valamiféle boltot.

– Az csak a harmadik emeleten lesz. A harmadik emeletnek megvan a maga rendje, és utána véletlenszerű boltok bukkannak fel a térképen. Onnantól más kalandorokkal, illetve baráti mobokkal is kereskedhetsz, ha találsz ilyet. A második emeleti mobok kezdenek majd aranyat dobni.

A következő menü a mágia volt, amit iszonyatosan bonyolultnak tartottam. Kis kalandom során eddig ezt tapasztaltam a legszürreálisabbnak is. Kaptam egy egyszerű gyógyító varázsigét, és egy manacsíkot is, ami az életerőcsíkom alatt jelent meg, a jobb felső sarokban. Mivel csak hárompontnyi intelligenciával rendelkeztem, három varázspont jutott nekem – körülbelül óránként regenerálódott belőlük egy. A gyógyító ige kettőbe került.

Tízhelyes gyorselérés került a képernyőm aljára, ahová bájitalokat, varázsigéket és más, különleges tárgyakat pakolhattam. Mordecai az első helyre rakatta velem a gyógyító varázsigét. Csak mentálisan rá kellett kattintanom, hogy igénybe vegyem. Egyes szintű alapgyógyítás volt, és az életerőm körülbelül húsz százalékát állíthattam vele vissza.

Megkért, hogy próbáljam használni, annak ellenére, hogy maxos volt az életem. Ellőttem a varázslatot, mire felragyogott a testem, és kétharmadával csökkent a manacsíkom. Más nem történt.

– Ha megsebesülsz vagy lebetegszel, sokkal jobban érzed majd magad utána – szólt a patkányember.

Hang dörrent, félbeszakítva a gyorstalpalónkat. Most egy másik beszélőt hallottam – nem a szokásos műsorvezetőt, hanem egyértelműen női hangot. Már-már hétköznapi hanglejtéssel nyilatkozott, mint amikor a nagyfőnök az alkalmazottaihoz szól, mielőtt kinyitnák a boltot.

Üdv, Kalandorok! A kazamatát ezennel lezártuk. Sokszínű csapattal indulunk ebben az évadban, és örülünk, hogy itt vagytok velünk. Alig tizenhárom millió humán kalandor lépett át a kapun. Most már kevesebb mint tízmillióan maradtak. Gyorsan megjegyzem, hogy a második emeleti kapuk a Kazamatakaland a világ körül bevezető epizódja után nyílnak csak meg, amire a ti időtök szerint nagyjából 30 órán belül kerül sor. Amint ez megtörténik, benépesítjük a második emeletet is. A többi emelet megjelenésénél nem tervezünk késleltetést. A Borant Vállalat nevében is szeretném megköszönni az önkéntes együttműködéseteket, valamint sok szerencsét és vidám kalandozást kívánok!

Tízmillió ember. Több, mint vártam. De attól még hárommillió másik purcant ki percek leforgása alatt. Olyan óriási volt ez a szám, hogy jelentőségét vesztette.

A bejelentés miatt eltűnődtem azon, hogy is épült fel ez a kazamata. Tovább ketyegett az ötnapos visszaszámlálás.

– Mindegyik emelet elpusztítása előtt öt napot kapunk?

– Nem – rázta meg a fejét Mordecai. – Általában minden emelettel egyre több időt kaptok. Később ezt több minden befolyásolja, például hogy milyenek a minősítések, hány kalandor maradt, satöbbi. De körülbelül öt nappal szokták növelni az előzőt, tehát a második emeletre valószínűleg tíz nap jut, a harmadikra tizenöt. A visszaszámlálás nem kezdődik el, amíg össze nem omlik az előző emelet.

– Mennyire nehéz megtalálni a lépcsőket?

– Trükkös lehet. Az első néhány emeleten nem vészes, azokon inkább tárgyak és képességek megszerzésére érdemes időt fordítani, amik segítenek megtalálni a következő lejáratot. Az első emelet hatalmas, ahogy sejtheted. Majdnem a bolygód felszínével megegyező méretű. Erről nem tájékoztatnak, de nem feltétlen van összeköttetésben minden része; nem barangolhatsz annyit, hogy Kínában köss ki. Ez szintén a harmadik emeleten fog megváltozni, már ha túlélsz addig. A negyedik emelettől kezdve minden emelet véletlenszerű témát kap, és egyre kisebb területet foglal magába. A lejáratok nem csak találomra bukkannak majd fel, és őrizni fogják őket. Küldetéseket kell teljesítened, vagy bossokat legyőznöd ahhoz, hogy lejuthass rajtuk. A tizenegyedik emeletig is épp csak elértem. Amikor megláttam, mi őrzi a tizenkettediket… Tudtam, hogy nem érte volna meg.

– Mi volt az?

– Nem lényeges – rázta meg a fejét. – Itt másmilyen lesz. Mindig másmilyen.