AMTAK E-KÖNYVEK

Nyirő József

SZÉKELYEK

Elbeszélések

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6683-19-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Nyirő József

SZÉKELYEK

Tartalom

Nyirő József

SZÉKELYEK

Fadöntő emberek

Baj-pósta

Miháj

Törvénytelen képviselő

A madárvivő ember

Papbácsi

A kasza-beretva

Perelünk

Mózsi bá

Ezer lej

Öreg legények

Most már jöhetsz, Jézuska

Az élet

Biri, a tyúk

Egyszerűen

Bikát vettünk a falunak

Favásár

Fajmalacok

Leánykérés a havason

Erdély

Farkasok

Anikó a zárdában

Az ezüst orgona

A túlvilág küszöbén

Fadöntő emberek

Három napja nem hallottam emberi szót. Félig már megbolondított a havas. Szinte egy hete, hogy nem akart megvirradni. Hideg köd porzott, áztatott mindent. A vigasztalan, mocskos, őszvégi avar betegen rothadozott. Az ember szája kihűlt, benedvesedett, ha nyitva feledte. A szálegyenes bükkökből néma erő, vad kérlelhetetlenség áradt. Nehéz szagok ülték meg az erdő mélyét és fázott a moha a bokrok alatt. Csak a vadak elhullatott piszka ragyogott zsírosan, mint a cseppentett szurok. Izgatott, sötét és álmos voltam. Setét gondolatok tekergőztek agyamban és ok nélkül káromkodni kellett.

Az aljban favágók táboroztak. Száraz gallyakat tördelve ereszkedtem le hozzájuk.

- Jó napot!

Nem fogadták, csak zordul néztek. Dühösen repedt, fekete markukba köptek és tovább vágták a fát.

- Bánja az Isten! - gondoltam és odacammogtam a tűzhöz, mely az egymásnak támasztott szálfákból hevenyészett kalyiba előtt kínlódott.

A favágók elkísértek a szemükkel.

- Hé! Mit keres maga itt? - károgott rám rekedten egyikük, de számba se vettem.

Kibontottam a hátizsákot, hogy faljak valamit.

A favágó dühösen magasra emelte fejszéjét, és lesújtott a fára. Arca eltorzult, az ütés csattant és kemény, bántó visszhangot vert a rengetegben. Megrándultam, mintha a homlokomba sújtott volna.

Ketten fűrészeltek. A harcsafűrész kietlenül sírt a kezükben.

Minden nesz ingerelt. A tüzet megvarizsáltam, ágakat hánytam rá és néztem. Hideg, vörös orromon végig szippantottam a fanyar illatú meleg füstöt, a láng arcomba sütött. Jól esett. Ásítva nyújtóztam és élveztem az evést. Kéjesen hosszúra nyújtottam, minden falatot külön élvezve, megbecsülve, játékosan, úri gőggel, semmibe véve a fára görnyedő nyomorultakat, kik úgy néztek rám, mint veszett farkasok, majd elfordították a fejüket és hülyén belebámultak az erdőbe.

- Meg kell adni, hogy dolgoztak! - néztem végig a letarolt erdőn.

Egymásra dőlve, nyugtalanító zűrzavarban hevert a sok ledöntött fa. Halott, vastag, merev törzsek ágaiktól megfosztva, csonkán, bénán, vagy felhasogatva lassan barnultak a levegőn. A félig-meddig kiapadt nedv úgy olvadt meg rajtuk, mint az emberi vér. Szegény meggyilkolt fatestek. Távolabb a meghagyott fák alatt kész kaszajok sorakoztak.

Kutyakemény dolog a fadöntés. Minden ütés megrázza a testet, lelket. A fáradt kar szinte kiszakad a tövéből, a feltört marok ég, sajog. Próbáltam én is eleget és gúnyolódva kacagtam, hogy nem kell csinálnom. Ingereltem is őket. Jól esett látnom, hogy az ételt valósággal kinézik a kezemből, a fehér kenyeret, szalámit, gyönyörű szalonnát, ezüst papírba csomagolt úri sajtot. Morogtak magukban, mint a kutyák és gyűlöltek. Én is gyűlöltem őket. Ők se tudták, hogy miért, én se tudtam, miért; csak olyan fekete lett a szívünk, hogy összesirült tőle a szőr a mellünkön. Elfordultak, kínlódtak, de nem tudták a szemüket levenni rólam.

Egye fene, mit bánom!

Jól laktam és a láng arany függönyébe burkolózva szivarozgattam.

Egyik fadöntő ember durván rám bődült:

- Hé!... Szedje a sátorfát, s menjen innen, míg jó dolga van!

- Miért van? - dobtam oda a szót foghegyről.

- Ne kérdezze, hanem menjen, amíg lehet!

- Mit fenyeget?... Mi baja velem? Most már csak azért sem!

Az ember nem ért rá válaszolni, mert a fa megingott. Zuhanni készült. Ezek életveszélyes pillanatok. Minden fa ledöntésénél újra és újra meg kell menteni az életet. A veszedelem kiszámíthatatlan. Hiába döntöm oda a fát, ahova akarom. A vége felpattanhat, vagy a magasba repülő letört ágak verhetnek agyon. Még egykét fejszecsapás, az emberek hátra ugranak, a szálfa meginog, reccsen és hatalmas ívben, zúzva, törve maga körül végigzuhan a földön.

Sikerült.

Megkönnyebbülünk.

Pillanatra elfeledkeztek rólam. De csak pillanatra. Baljós pillantást vetnek felém, hogy még ott vagyok. Nem szólnak, csak megcsóválják a fejüket és odacammognak a másik fához.

Baj lesz.

Ok is, én is, a fák is, az erdő is, minden tudta, hogy baj lesz!... Ma valami nagy baj lesz! A halál ólálkodik itt.

- Az én halálom! - rezzentem meg és valami unszolt, hogy fussak innen, de keményen összeszorítottam a számot. - Mit? Hogy elfussak gyáván, mint a megvert kutya?... Az Istennek sem!

Pedig a perc közeledett.

A ködcseppek ólmosabbak lettek, az erdő setétebb, a tűz haragosabb, az álló faszálak merevebbek, az ég elhagyottabb, a föld súlyosabb és bénább.

- Mégis megyek!... Bolond volnék, ha itt agyonüttetném magamat ezekkel a vadállatokkal!... Mit vétettem nekik?...

Tudom, azt vétettem nekik, hogy úr vagyok, dologtalan, kényes úr, ki hetek óta itt csavarog a havasban, lopja a napot, jádzik, élvez, kirándult, pénze kell hogy legyen, mindene megvan, míg ők éhesen nyomorultul kínlódnak a fával, otthon meg a fene eszi meg a családot. A sok baj megvan, az adóért ölik, űzik, hajtják ezerfelé, két hete egy krajcárt se kaptak, az élelmük is elfogyott. Két napja nem ettek, s ez a nadrágos tekergő idejön, csúfolkodik velük. Hogy a fennvaló Isten!...

Minél inkább telik az idő, annál sűrűbb a gondolat, sötétebb a homlok. Már nem bírhatják sokáig.

Igazuk van és még sincs igazuk!

- Azért sem megyek! Mért akarják rajtam kitölteni a bosszujokat!... Lesz ami lesz!

Szalonnabőrt hajítok a parázsba és nézem, hogyan kunkorodik. Pompás illatát a favágók orrába csapja a szél. Semmi sincs, ami az éhes embert jobban megvadítaná. A medvét is így hajtják ki a barlangjából.

És tényleg, mintha elvágták volna, a munka hirtelen megáll. Odanézek.

A félig berótt fa tövéből az ember felegyenesedik, marokra kapja fejszéjét és megindul felém. Látszott rajta, hogy révedezik, kábult, szinte nincs magánál.

Talán nem is tudta, hogy mit csinál, csak jött.

A többiek is eleresztették a fejszét, eldobták a szaggató fűrészt és néztek. Rajtuk is világosan látszott, hogy valami mindent megbénító erő, érzés, indulat, vagy tudja fene mi, igézte meg. Egyik-másiknak mozgott is hangtalanul a szája, hogy odakiáltson a gyilkolni jövő embernek, de képtelen volt cselekedni.

A fadöntő ember pedig közeledett.

Lassan jött, őrült nézésével előre igézve, önkéntelen lopakodva, neszt kerülve, ösztönösen óvakodva.

Zsibbadás gyengített el, ültem és nem bírtam mozdulni. Homlokcsontom, ahova bele fogja vágni a fejszét, - összehúzódott s pillanatra elsetétedett a világ. Nyelvem elakadt a számban és nem tudtam felordítani. Önkéntelen négykézlábra szédültem és furcsán bizsergett a gerincem. Jól esett az elszédülés.

Aztán felugrottam. Harag lobbant szét benne. Arcom eltorzult, izmaimon eláradt az erő.

- Meg fogom ölni ezt az embert!...

Homályos tiltakozás támadt bennem, de olyan halk, olyan bizonytalan és szótlan, mintha a világ végéről kiáltották volna:

- Ne... Ölj!... Nem... szabad!...

Hirtelen elpattant az agyamra feszülő fekete burok és örvendeni kezdett az egész bensőm, mert csak most láttam, hogy a fadöntő ember gyenge, kiéhezett, piszkos, rongyos, nyavalyás, elsorvadt félvadállat, ki velem nem mérkőzhetik.

El kell az ilyent pusztítani, mert megsértette az egész világrendet azzal, hogy él.

Valami effélét éreztem.

Soha ilyen felajzott gyűlölet nem rázott meg és előre habzott a szájam a vérontás őrült pillanatához. Összeragadt öklökkel, némán vártam, a magából kivetkőzött ősember éberségével.

No most!

Visszatorpantam, mert az ember előttem egy lépéssel megállott.

A rápillantás sietségével láttam, hogy fiatal, fekete és szörnyű.

Ha egyet moccan, vége van!

Valami zengeni kezdett bennem, mintha kifeszített beleim hegedültek volna.

Az ember most összerázkódott, és a felemelt fejsze kiesett a kezéből, kezei ott maradtak a levegőben félig begörbített ujjakkal. Nehéz feje kóválygott, lassan pislogni kezdett, mint aki most ébred. Fakó és kopár volt. Az indulattól kifeszült arca behorpadt, csontjai kiütköztek, szemei visszasüllyedtek fekete üregükbe. Szemem láttára soványodott, apadt, száradt, sorvadt ijesztőre.

A veszedelem elmúlt.

Megkönnyebbültem, de lihegtem és a szívem erősen vert. Bizonytalan, kimerült voltam, mintha egy szál kötélen függnék a felhők között.

A fadöntő ember szégyenkezve bánatosan mondotta:

- Engedjen meg, tekéntetes úr!

- Nincs semmi baj! Nem történt semmi! - bátorítottam.

Az ember azonban nem figyelt rám. Mohón előre hajlott és rámeredt a kenyérre, szalonnára, ami ott hevert a lábaimnál a tűz mellett.

- Éhes vagyok! - hebegte lángoló orcákkal.

Megrendültem és kedvesen kínáltam:

- Hát egyél testvér!... Nem tudtál szólni?

Most már sajnáltam és szerettem szegényt.

Felszabadulva, mosolyogva a többinek is odakiáltottam:

- Hé emberek!... Hagyják abba a munkát, jöjjenek és faljanak valamit!

Az emberek egymásra néztek és lassan megindultak a tűz felé.

Baj-pósta

Ott állnak vagy tizenketten, lerongyolódott, idegen koldus szegény állástalan székely legények Bukarestben a Mihai Viteazul-szobor mellett. Pár napig, míg a hazulról hozott pénzből tartott, kis lebujokban ődöngtek, parkok padjain keseregtek, végül a közös sorsban a szobor körül összeverődtek.

Egyik-másik nekivág valamelyik utcának és végleg eltűnik, a többi úgy ragaszkodik a szobor környékéhez, mint valami szirtfokhoz a hajótöröttek. Előveszik az elemózsiát és búsan rágják a hazulról hozott fekete kenyeret, míg benne tart, később eladják a nélkülözhető ruhát is. Hazajönni szégyenük. Később pedig a nyomor teszi lehetetlenné. Akad köztük azonban egy-egy elszánt, nekikeseredett legény, aki azt mondja, hogy ha így is, úgy is el kell veszni, hát pusztuljak otthon és neki vág a hazai útnak. Egyszer csak feláll a szobor talpáról és azt mondja:

- Ki üzen haza valamit, met én megyek?

Az üres tekintetű férfiak, nők megmozdulnak. Van, aki lemondóan int és visszasüllyed a lelke poklába: Annyi ereje sincs, hogy haza üzenjen. Mások azonban körülveszik a haza készülőt:

- Ha felénk jársz, hát mondd meg, hogy jól vagyunk, egy irodába kaptam állást, de pénzt még nem küldhetek. Ott lakunk a templomtól számítva a negyedik házban. Csak Szabandi Mihályékat kérdözd.

Előkerül a plajbász, még a katonaságnál szerzett »notec-könyv« és a hazajövő ember felírja a címeket, meghallgatja a különböző sorokat, üzeneteket. Egy szót el nem feled belőle, hiszen sokszor hallotta, sokszor elpanaszolták egymásnak és mikor az utolsó nyomortörténet is elhallgat, megbillenti a fövegét és azt mondja:

- No az én Istenem áldjon meg tűtököt!

Az ilyen embert hívják »baj-póstá«-nak.

Valahogy átvergődik a Kárpátokon. Isten tudja miből él addig. Az első székely falunál előveszi a »nótecét« és ettől a pillanattól kezdve meg van mentve. Mindenütt szívesen fogadják, megtraktálják, ellátják enni-innivalóval, s ha jó hírt hozott, még »pánkó« is kerül és jókedvűen így kínálja a ház asszonya:

- Használja nó, met mikor csenáltam, megmostam a kezem utána!

Tegnap, vagy tegnapelőtt ilyen baj-pósta érkezett a falunkba is, valami datki embör, Égöni nevezetű. Elébb bétért Birtalanékhoz s elmondta, hogy Márika mit üzent. A vén Pétör Jánoséknál sem üdözött sokat, de ott már annyit mondott, hogy sokért nem adná, ha a szegény özvegy Áron Petörnével nem kellene találkoznia.

- Miért félsz tőle? - kérdi megütődve Péter János. - Áldott jó asszony az, még a légynek sem árt.

- Éppen az a baj - sóhajt a vándor. - Nem es félnék én, ha a fia élne!

- Hát meghótt?

- Az-e? A meg osztán! Ez a gyenge ujjas maradt utána.

- Hogy pusztula el ilyen hirtelen?

- Elég hirtelen. Ülünk a Miháj vitéz szobránál, s egyszer csak lássuk, hogy sárgul el Áron Pétör. Téged mi löle?... Ingem csak annyi, hogy én már az Úristenhez szegődöm... E történt tegnap fertáj tízkor... A rossz ujjassát haza hoztam. Itt hagynám, ha átaladnák.

- Itt osztán ne!

- Legalább mutassák meg akkor, hogy az anyja hol lakik?

Péter János bá elkalauzolta a kapuig. Mióta tizenhatban a rományok az urát elhurcolták s az is elhalt »Húsos« városában, az egykor híres kedvű asszony egész nap nem szólt tizet.

A baj-pósta nagy hangon állított be az »életre «.

- Hogy van édesanyám?

- Én jól édes fiam! Hát te ki vagy, s honnan jössz?

- Datki embör vagyok s éppen Bukarestből jövök!

- Az Isten vezérelt hozzám! A fiamot, Pétört nem láttad-e?

- Én osztán igen.

Az öregasszony arcát boldog pír önti el. Besürgeti a hírhozót a házba s az izgalomtól reszketve teszi elé a »falnivalót«. Egyelőre nem kérdez semmit, csak azt pötyögi boldogan: »Oh lelkem fiam!« A baj-pósta a halálhírrel a kezében kínosan feszengve ül, próbál enni, de a jó házi szalonna megkeseredik a szájában.

- S hát látád a fiamot? - ül le vele szemben a vén asszony is.

- Együtt vótunk fele.

- Elszegődött-e?

A férfi lesüti a fejét, úgy morogja:

- Ő el.

- Kihez te?

A bajhozónak jó gondolata támad, szinte vígan felel.

- Éppen Mihály vitézhez.

- Nagy úr úgy-e? - kérdezi bizakodón az asszony.

- Elég nagy úr.

A szegény, öreg édesanya elgondolkozik.

- Oh, csakhogy jó helyre szegődött volna az én lelköm Pétöröm!

A datki ember nagyhangon vigasztalja:

- Amiatt kiednek ne fájjon a feje. Ojan gazdája senkinek sincs Bukarestbe, mint Pétörnek. Áldott jó embör. Egész nap egyet se szól, sem szidja, nem mocskolja Pétört. A dolog sem öli meg. Csak éppen egy lóval van dolga, amelyiken Mihály vitéz ülni szokott.

- Akkor valami katonaember?

- Afféle édesanyám az... De én már megyek es...

A boldog ragyogó arcú vénasszony szorgoskodva ugrik fel.

- Áldjon meg az Úristen, hogy ilyen jó hírt hoztál!

És izgatottan csomagolja össze az asztalon maradt szalonnát, kenyeret, csipet-túrót.

- Ezeket vidd magaddal, az úton jól fog.

Nem lehet visszautasítani. Az ember még a kapun kívül is ügyetlenül tartja a kezében. Áll, mintha odaszegezték volna. Arra gondol, hogy mégis vissza kellene mennie és megmondania az igazat. Már a kilincsen a keze, mikor a házból halk, öreges énekszó hallszik ki:

Fekete faluban fejér torony látszik

Láttam a babámot, más ölében jádzik...

A datki ember szíve megremeg és zordul, fojtottan el-elkáromkodja magát. Nézi a kezébe nyomott kenyeret, szalonnát. Két gyermek jön szembe az úton. Odainti és odaadja a kenyeret- szalonnát.

- Nesztök!

A fiúk bátortalanul veszik el. Egyikük felnéz az emberre és meglátja a kemény, csontos arcra gördült két könnycseppet.

- Maga mét sír bácsi?

Az ember gorombán riasztja el magától és megindul.

- Nem elég a magam baja, a másét es én sirassam! - dörmögi.

Lassan cammog. A mátéfalvi útnál befordul és az Olt hídján megáll. Kicsit nézi a vizet, erre fogja a halott legény rossz ujjassát, melyet nem mert átadni. Kissé tétovázik, majd elszántan beledobja a vízbe.

Az esteledő félhomályban úgy látszik, mintha holttestet lökött volna a vízbe...

Miháj

A fák duzzadtan nyújtóztak, a madarak szárították harmatos hátukat a kelő napfényben. A távolban báránykák reszkettek erőtlen lábukon és a ködtől ezüst bajsza lett a pásztornak. A favágók füstje kéken csavarodott fel az ég felé. A fatetők közt járt a szél és remegtek a frissen rügyező ágak a fejszék csapása miatt. A favágók felnéztek minden fára, hogy a dőlés irányát kiszámítsák, s ilyenkor hideg ködeső hullott fekete arcukra. Távol a szirtfalak mögött megzavart medve vonult tova alázatosan, mintha olvasót mondana. Finom tavaszi nesz kelt mindenütt, mintha az alig hajtott füvecskék híreket suttognának egymásnak. Furcsa illatok kábítottak és édes lett a nyál az ember szájában. A csorda a csiki oldalon a vályuknál állott s a nagy fehér állatok magasra tartott fekete szájáról hosszan csurgott le a víz, mikor elbődültek:

- Jó vizet ittam!

Az őzek indokolatlanul megfutamodtak és hirtelen megálltak, mintha eszükbe jutott volna valami. Finom orrocskájukat egymáshoz értették és azt mondották:

- Semmi sem esik olyan jól ilyenkor, mint a csók!

Arról azonban senki, semmi sem tudott, hogy az éccaka a Szabandi Miháj kalyibájában meghót Julika, a leánka. Csak akkor ijedtek meg mindenek, mikor Miháj kiállott a kalyiba szájába és rekedt-keservesen elbődült:

- Meghót!

A favágók lassan, kényelmesen odacammogtak, megnézték, fejcsóválva valamit morogtak és újra visszamentek a fák közé és újra vágni kezdték a fát.

Julika pedig ott feküdt a puszta földön. Színes, szőttes rokolyácska volt rajta. Len haján még csillogott a halálverejték, arcocskája piros volt és a nyakára kötött pántlika gyűrött volt a küzdelemtől. Szelíd, szép harmat-leányka volt, mintha csak aludnék. Még egy kis napfolt is hullott rája, ami még szebbé tette.

- Hát elmenél te es édes anyád után! - panaszolta Miháj, s szárazon gondolkodott.

Esztendeje sincs, hogy meghalt az asszony, fiatalon. Nem is hitte, hogy beteg, hiszen olyan volt az arca még a ravatalon is, mint a rózsa. Egyet sikoltott azon az éjszakán és vége volt, mintha nagy mennyei csudát látott volna, s attól dermedt volna meg. Nem is biztos, hogy meghalt. Ha rágondol Miháj, ma se hiszi.

Most aztán odaleve a gyermek is.

Egy kicsit nézi. Áll. Olyan nehéz megmozdulni. Valami mindig visszahúzza a testecskéhez, de mégse lophatja a napot mellette. Tempósan leballag a csorgóhoz, vizet hoz, hogy megmosdassa a halottat. Igende mivel?... Nincs más mód, leveti füsttől fekete ingét s annak az aljával gyengéden megtörülgeti az arcocskát. Egyszerre megdöbben:

- Mit csináltam!

Egészen elcsúfította azt az ártatlan, szép gyermeket. A hamvát lemosta a víz. A homlok megsárgult, arcáról eltűnt a pirosság és két fehér penészfolt támadt rajta. A félig zárt, kialudt szemecskék nem villantak fel többé kedvesen...

Ejnye, mit csináltál Miháj!

Az ember megtántorodott, mintha csak most eszmélt volna rá igazán a halálra.

Foghatta már hatalmas, repedezett markába az apró kezeket, csókolhatta a kicsi, sárga homlokot.

- Lehetetlen, hogy meghót volna!

Nem akart belenyugodni. Ide-oda forgatta a testet, tapogatta nehézkesen, morogva, mint a medve, még egyszer meghallgatta, hogy hátha mégis dobog a szíve. Fejecskéjét is emelgette, próbálgatta, hátha van még egy kevés erő a nyakában, de a fej csak ernyedten hullott rá a vállára.

- Mindegy nó! - sóhajtott.

Rávetette a szürke kozsókját, hogy ne fázzék, aztán, - nem tudta, hogy mit csináljon.

Eszébe jutott, hogy még nem frustokolt.

Leakasztotta a faágról a szőrtarisznyát, leült, a lábai közé vette a szalonnát, kinyeret, túrót, egy fej vereshagymát és nyugodalmasan falatozni kezdett a halott mellett. Még meg is kérdezte, ahogy máskor szokta:

- Nem istálsz egy falatot?

Lassú, széles mozgással járt a szája, ahogy evett, kezében a feltartott hegyű bicskával. Csak a szeme meredezett, mikor nagyokat nyelt. Száraz, égő volt a torka. Hamar jól is lakott. Nem kellett se testének, se lelkének az étel, de evett szakadatlan. Félt abbahagyni. Gondolkodott is, de a következő pillanatban nem tudta, hogy miről.

Társai, a favágók ellenségesen nézték, hogy amíg ők ölik magukat a nehéz munkával, Miháj csak eszik, akkorákat nyel, hogy nyuvad meg tőle. Ami nem járja, az nem járja. A fa közösben van felvállalva, a pénzt is egyformán kapják, hát legyen a munka is egyforma. Oda is kiáltották neki:

- Mi lesz hé, Miháj!... Az Istenödöt, meddig hévizálsz!

Miháj megrázkódott, de még kikortyogtatta a maradék pálinkát, ránézett a leánkára, s mintha mentegetőznék, úgy mondta:

- Fát kell vágni! Te csak maradj itt szépen, mert mindjárt jövök!

Fogta a fejszét. Ujjával végigpróbálta az élit, s ő is odaállott az egyik fa tövéhez. Foga megcsikordult, arca keserűvé rándult, a fejsze hatalmas lendületéről a száján fütyült a lélegzet, s az ütés megdördült a fán. A szép, bő virics, a fa duzzadó, tavaszi nedve szétfröccsent és a fejsze is nedves lett tőle... Úgy dolgozott, mint a marha, hogy »béhozza« az eltöltött időt. Recsegő, ropogó mennydörgéssel zuhantak a fák és morajlott a fadöntéstől a tavaszi erdő.

Csak ozsonnakor pihentek, amíg faltak valamit.

Miháj nem szólt, nem evett, csak nézett maga elé és beesett szemei, elkínlódott, kiéhezett arca, elapadt férfiteste olyan volt, mint maga a megtestesült szomorúság.

A vad favágók is megenyhültek.

- Te most hadd abba a munkát, Miháj - mondotta egyikük. - Úgysem vesszük sok hasznodat... Eridj csinálj valamit azzal a leánkával!... Úgyis a félszemed mindig rajta van.

- Abbiza igaz! - enyhült meg Miháj. - A falu messze van. Késő lesz, mire hazaérek... Ha eltemettem, majd kipótolom, amivel elmaradok... Az én részemet én eligazítom... Mit csináljak, ha már így van.

- Assuj egye meg az életjit! Neked es eléggé kijut belőle - mutatta a részvétet Lázár Dénes. - Az egész heti kereseted nem lesz elég a temetésre.

- Nemigen! - ismerte el Miháj.

- Osztán miből élsz azután?

Erre Miháj nem tudott válaszolni, de a harmadik favágó kisegítette. Nagyot káromkodott megrázott ököllel:

- Avval te ne törődj! Amíg nekünk lesz, neked es lesz!

Emmá szép volt. El kell ismerni. Mihájnak könny tört a szemibe az indulattól. Meleg, drága könny.

- Köszönöm!... - makogta forró szájjal. - Az életben soha el nem felejtem!

- Jó, jó - szégyellték a többiek a meghatottságot.

Miháj szédült, mikor visszament a leánkához.

- Ejisze induljunk! - mondotta szelíden a halottnak.

Felpakkolózott és felölelte a földről az apró testecskét.

- Hajtsad szépen a vállamra a fejedet!

Balkezével még óvatosan el is helyezte a vállán.

Megindult. A Tepej alatt nyaktörő, veszedelmes, nehéz út vezet a faluba. A fejszét botnak használva ereszkedett rajta. Sietnie kellett, hogy el ne setétedjék teljesen.

Ment, törtetett előre. A. halott feje sokszor előre csuklott, kalimpáló kezecskéit lehorzsolta a sziklafal, de ilyen kicsiségre nem nézhetett Miháj. Még arra sem volt ideje, hogy megszusszanjon.

A gyermek könnyű volt, mint a pehely. Miháj mégis alig bírta. Térdei reszkettek, a verejték hullott róla, s a falu végén le kellett ülnie pihenni.

Emberek, asszonyok jöttek haza a mezőről, akik látták, hogy Miháj ott ült az árok martján a leánkával. Barátságosan, kedvesen, ahogy illik, megszólították:

- Elaludt a lelkem?

Miháj elgondolkodva bólogatott, válaszolgatott.

- Elaludt!...

Az emberek tovább mentek. Siettek, mert már este volt.

Törvénytelen képviselő

Karácsonykor múlt esztendeje, hogy megbuktam a képviselőválasztásokon. A szavazás után még nekem kellett vigasztalni a választókat, mert a székelyek nem igen akartak belegyőződni, hogy ilyen cudarul jártunk.

- Mi megtettük a magunkét! - biztosítottak. - Abba hiba nem volt! Az Isten lássa a lelkünket!

- Tudom, tudom! - szorongattam a kezüket meghatva, s beléptünk Szabó Károlyhoz egy pohár borra, hogy jobban viselhessük a csapást. Megoldódott nyelvvel tárgyalgattuk a választásokat. Én lelkesen kijelentettem, hogy a székely népet bújában-bajában, semmiféle állapotjában el nem hagyom, legyen akármi, engem mindenki saját édestestvérének tekintsen, akihez bármikor bizalommal fordulhat; mire az öreg Pap Mózsi poharat ragadott, s ünnepélyesen kijelentette:

- Akármit mutasson az eredmény, a székelységnek a tekéntetes úr a törvénytelen képviselője!

- Éjjön! - lelkesedett az egész kocsma.

Megható pillanatok voltak, annyi bizonyos, s a felém nyúló kemény markok szorításában

éreztem az én drága népemnek ragaszkodását, bizalmát és szeretetét. Legalább száz ember volt a »terömben«, de én előtörő könnyeim fátyolán át kétszáznak láttam. A politikának Jobbsincs, a cigány vetett véget, aki közbecsendítette azt a nótát, hogy:

»A szeretőm ojjan forma,

Mintha bihajbornyú volna...«

Mire a kapuhoz értem, már teljes erőből zúgott fel a refrén:

»Ha kihajtom a mezőre

Haza hallik a bőgése...

Ha kihajtom...«

Mosolyogva lebegtem át az utcán és a jóérzéstől alig bírtam összefogni a számat.

Így lettem a székelység törvénytelen képviselője.

Azóta alig várom a keddeket a hetivásár napját, hogy minél többet láthassak az én népemből. Csak az a kár, hogy inkább arcról vélem velük a személyes ismeretséget, mert tíznek se tudom a nevét. Ők azonban ismergetnek és barátságosan elkérdezgetjük egymás ügyét- baját. A bizalom napról napra növekszik köztünk egymás iránt és magam is igyekszem megfelelni a törvénytelen képviselői megtiszteltetésnek.

Hát jönnek is hozzám bizalommal. Adok ügyvédi, orvosi, állatorvosi tanácsokat, amit lehet segítek rajtuk. Eddig még csak az egy Mihálykó Bálind nem volt teljesen megelégedve velem, aki azt panaszolta bizalmasan, hogy a felesége el akar válni tőle.

- Azt szeretném tudni, tekéntetes úr, hogy a törvényszék megítili-e neki a tartásdíjat, vagy nem!

- Miért nem megy ügyvédhez? - igyekszem kitérni a kényes kérdés elől.

- Nem merek ügyvédhez menni! - vallja be alázatosan.

- Miért?

- Mert a múltkor elszóltam magamat az ügyvédek előtt.

- Hogyan szólta el magát?

Pironkodva beszéli el, hogy a múltakban tárgyalásra ment a törvényszékre a komájával. Az ügyvédek a szép márciusi napon sütkéreztek a folyosón. Bálind valami perköltség miatt orrolt az ügyvédekre, s nem tudta megállni, hogy jó hangosan oda ne szóljon a komájának:

- Kijed látja-e? Ezek az ügyvéd urak. Most lopják a napot, mert mikor a napot lopják, minket lopnak!...

Ezért restelli most ügyvédhez menni.

- Megjegyzett ember vagyok előttük! - árulja el nekem.

Eszembe se jut arra gondolni, hogy az ügyvédi tanács árát akarja megspórolni. Kicsit gondolkodom, s hozzászólok a tartásdíj-kérdéshez.

- Az a kérdés, hogy kinek a hibájából mondják ki a válást.

- Az asszon azt szeretné, hogy az enyémből mondják ki! - világosít fel.

- Jó, jó! - intem le - nem az a fontos, hogy mit akar az asszony, hanem van-e a feleségének bizonyítható jogalapja a maga hűtlenségéről!

- Nem értem!

- Volt-e hűtlen az asszonyhoz?... Igen, vagy nem? - vetem fel újra durván a kérdést.

Bálind meghökken, majd óvatosan körülnéz, hogy nem hallja-e valaki, s csak azután súgja oda nekem:

- Hát... hát... voltam!

- Hányszor? - szorongatom egyenesen, hogy lássam a bizonyíték, a válási ok nagyságát. Bálind azonban keményem, haragosan felveti a fejét, s méltatlankodva azt mondja:

- No hallja! Nem azért jöttem a tekintetes úrhoz, hogy dicseködjem, hanem, hogy adjon tanácsot, ha tud, s ha nem tud, az Isten áldja meg...

Ettől az esettől eltekintve - mondom - jól megértjük egymást székely atyámfiaival. Mindössze a feleségem nincs megelégedve a működésemmel, pedig neki akartam a múlt héten örömet és kedves meglepetést szerezni azzal, hogy azt a disznót megvettem.

Igaz, hogy véletlenül »került« az a vásár.

Javában esteledett, mikor a barátok temploma előtt egy szép szál szomorú székely illedelmesen köszönt.