A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Kaner: Sunbringer

HarperVoyager, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, London, 2024

Fordította: Miks-Rédai Viktória

SUNBRINGER

Copyright © Hannah Kaner 2024

Jacket design by Holly Macdonald © HarperCollinsPublishers Ltd 2024

Jacket illustration © Tom Roberts

All rights reserved.

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila, Drabon Zoltánné

ISBN 978-963-566-679-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyámnak,
akitől bátorságot, keménységet és erőt kaptam

Első fejezet

Arren

Felsikoltott a szíve.

Hátratántorodott a tűztől. A mellkasában lakozó isten jajongott: Hseth! Hseth! Hseth!

– Elég! – kiáltott rá Arren, és a bordái között tátongó űrt kitöltő, lángoló gallyakból és mohából álló fészket markolászta. A tűz megnyalta az ujjait, megégette.

Hestra, a házi tüzek istennője, aki az egykorvolt szíve helyén élt, általában hallgatott, de most egy másik isten nevét kiáltozta. Hseth. A tűz nagy talíciai istennője.

– Kérlek – ismételte Arren. – Hagyd abba!

Hestra nem hagyta abba. Ellenkezőleg. Szikrák szaladtak le a tűzfészek előtt térdelő Arren hasán, és a földre hullottak, ahol a szövetfoszlányok, szalmaszálak, fenyőfadarabok és apró csontok lángra kaptak tőlük. Hestra megpróbált kimászni Arren mellkasából.

De mi történt?

Hseth diadalmas visszatértét várták, amely majd eltölti Arrent a valaha létezett legerősebb tűzisten hatalmával, a barátja életéért cserébe.

Már nem a barátja. Többé nem.

Hseth azonban nem tért vissza, és az ígéretét sem váltotta be. Arren istene, Hestra kiszakadt belőle, vissza a tűz fészkébe, és fénye és forrósága után csak sötét üresség maradt Arrenben. Hestra a testén kívül táplálta tovább magát. Arren hanyatt dőlt, neki egy alacsony asztalnak, és levegőért kapkodott. Az istennő még csak bimbó volt a gallyak gubójában, de a gubó felhasadt, és a száraz fű, a moha és az apró gyújtós karokat, lábakat formált. A gallyakból arc lett, lángszemekkel.

– Hestra – nyögte ki Arren. Érezte, hogy hűl a vére, alig kapott levegőt. A halála közeledett, mint egy hullám, amelyet eddig a lángok tartottak távol. – Kérlek!

Blenradenben a reggeli nap fénye már felhasította az eget, azonban itt, Sakre-ben, Middren távoli nyugati részén az ablakokból még mindig csak a korai, sűrű szürkeség látszott. Más nem volt ébren, csak az őrök a szobája előtt, és a konyhában dolgozók. Nem láthatják meg így. Elhitette magáról, hogy istenölő, szentélyek lerombolója. Senki sem tudhatja meg, hogy a puszta létezéshez is egy istenre volt szüksége.

Hestra nem hallgatott rá. Arren feléje nyúlt, az istennő azonban visszahátrált a kandallóba, és dühös sziszegéssel eltűnt.

Arren pedig ott maradt üresen. A semminél is kevesebbje maradt. Hestra megesküdött, hogy életben tartja, rábeszélte, hogy tárgyaljon Hsethszel, értse meg egy isten akaratát, és a benne rejlő lehetőségeket. Segített neki megszegni minden egyes maga által hozott törvényt. És egy pillanat alatt mindennek vége lett. Hestra szó nélkül magára hagyta, meghalni.

Az istenek szándéka változékony, akár a kora tavasz.

Arren még sosem hajlott ennél készségesebben valaki szavára. De mit nyert vele? Hestra elment, és a világ hangjai felerősödtek. A halk ropogás a szíve helyén elhallgatott, a vére nem zúgott már forrón. Most csak a kandallóban hallotta a parázs pattogását, a kövön kihunyó szikrák szisszenéseit. Odakint eső verte az ablaktáblákat, de a hajnal közeledtével felszakadoztak a felhők is. Leghangosabban mégis a saját tüdeje kétségbeesett sípolását hallotta, ahogy levegőért küzdött. Hestra nélkül, a titka nélkül, a szégyene nélkül nem bírta. Nélküle halott lesz, mielőtt felkel a nap. Minden reménye odalett.

Segítség, gondolta. Váratlanul a barátja neve bukkant fel az agyában. Segíts rajtam, Elogast.

Elogast nem jött. Keleten járt. Elárulták és megsebezték. Ő árulta el.

Arren egyedül maradt. Feláldozta a legközelebbi barátját, a fivérét, az egyetlent, akit még szeretett, a hatalomért, ami megváltoztatta volna a világot. Végül csak saját szánalmas halálát nyerte el egy bezárt szobában.

Ekkor valaki bekopogott. Először halkan, óvatosan, de amikor Arren nem bírt felelni, erőteljesebben.

– Felség?

Az őrök. Meghallották.

– Zajokat hallottunk. Királyom?

Nem tudhatják meg a titkát. Még nem. Nem állnak készen.

Az ajtó megdöndült, remegett a zsanérjain. Az őrök a zárat próbálgatták. Arren megpróbált feltápászkodni.

– Ne… gyertek be… – próbálkozott, de még nyögésnek sem volt elég, ami kijött a száján. Oldalra zuhant, magával rántotta az asztalt is. Az iránytűi és az utasításai, amelyeket korábban tett oda, zörögve estek a földre. Arren szeme előtt elmosódott a világ. Hseth megígérte, megígérte. Talíciát ígérte és Middrent, egyesítve, parttól partig, a Kereskedők Tengerével együtt. Egy birodalom kezdete, a vitathatatlan szeretet és hatalom kezdete. Tudnia kellett volna, hogy az istenek ígéretei semmit sem érnek.

Az ajtó betört; úgy vágódott a zsanérjain a szemközti falba, hogy a falikárpitból por szállt fel a nyomában. A lovagok parancsnoka, Peta rontott be a vállát előreszegezve. Kirántotta a kardját, úgy kereste, hol a betolakodó, azonban nem talált mást, csak összevissza szóródott gallyakat és a ropogó tüzet.

– Királyom! – kiáltott a nő ismét, és térdre esett Arren mellett. Arren alig bírt lélegezni. Most már nem titkolhatta el. Nem volt vér, nem volt, ami eltakarná a tátongó sebet a mellkasában. Peta tekintete az ürességre esett, ahol a halál sötétje fészkelt.

Évek teltek el, mióta a háború istenének fejszéje eltalálta, átszakította a mellvértjét, és szilánkokra törte a bordáit. A sebhelyek megmaradtak, ahol a saját páncéljának fémje vágott a bőrébe; a mélyvörös hegek összefonódtak Hestra mélyfekete füstírásával. Egy isten ígérete.

– Kérlek – suttogta Arren, bár maga sem tudta, miért könyörög.

Peta arca elfehéredett döbbenetében; a kezét Arren válla fölé emelte. A szeme és a szája körül a nehéz élet véste ráncok húzódtak, egészen rövidre vágott, őszszürke haja most megcsillant a felhők résén át betörő napfényben. Becsületes volt, és kemény, a végletekig lojális; egyike az idősödő tábornokoknak, akik nem menekültek el a háború legrosszabb napjaiban, és nem gyengültek el akkor sem, amikor az elfogott orgyilkosokat kellett felakasztani, bár az egyik a saját unokatestvére volt. Még a Craier család házának felégetésére vonatkozó parancsát is teljesítette. Arren pedig hazugsággal fizetett a hűségéért.

– Királyom? Én… Mikor? – Bőrkeményedéses kezét most az Arren mellkasában tátongó seb fölé emelte. Hogy mikor történt? Mióta hazudott mindenkinek? Most már késő. Ismét haldoklik, és Elo nincs itt, hogy átölelje.

– A háborúban – préselte ki magából. Szédült: a látótere szélén teret nyert a sötétség. Hadd tudják meg. Hadd tudja meg mindenki. Élni próbált. Meg kellene köszönniük neki.

Peta arcán azonban nem undort látott, ahogy várta. Hanem csodálatot.

Már látta ezt a pillantást. Az anyjának szólt, királynő korában. Az isteneknek szólt. A parancsnoka nem gyűlölte. Csodálta.

Hestra és Hseth biztosította róla, hogy ha megtudják, hogy egy istent fogadott magába, árulóként vonszolják majd végig az utcákon. Gyengének vélik majd, mint az anyját, hitszegőnek, mint Elót. Ő pedig hitt nekik.

A halál kapujában száguldottak a gondolatai. Elo mindig dicsérte gyors gondolkodását, döntési képességét. Mi van, ha Hseth tévedett? Mi van, ha nincs szüksége a tűzistennő hatalmára, hogy szeressék? Mi van, ha a történetével képes megnyerni a hitüket? Az istenek így születnek.

– Az életemet adtam Middrenért – mondta, és a mellkasára emelte a kezét. – Mindent… Middrenért tettem.

– Tudom – bólintott Peta.

A többi lovag is lassan megértette. Arren hallotta a koppanásokat, ahogy egymás után letérdeltek.

Csakhogy túl késő volt. Túl késő, hogy megragadja a remény, a szeretet utolsó felvillanásait. A keze a padlóra hullott, a lélegzete elakadt. Senki sem mert megszólalni.

A felhők szétváltak: eljött a reggel. A tűzből egy szikra pattant ki, majd egy parázsdarab gurult ki utána, át a padlón, a szőnyegen, végig Arren karján, be az ürességbe, ahol a szíve volt. Ott lángra kapott.

Hestra. A tüze ismét eltöltötte a szíve helyét, és a hatalma átmelegítette, megindította a vérét. A tüdeje megtelt levegővel, visszatért belé a fény és az élet. Élt.

A hirtelen változástól szédülve megragadta a parancsnok karját. Élet a halál helyett. Fény a sötétség helyett, ahogy a reggeli nap mindannyiukat aranyba vonta.

Egy új esély.

Erőt vitt a hangjába.

– Minden rendben – jelentette ki, és felült. – Jól vagyok.

Ezt a csatatéren tanulta meg, amikor átjárta a félelem, és csak egy sóhajtásnyira volt a haláltól – hogy hogyan kell erőt, hatalmat és bizonyosságot sugározni. Bár remegett a lába, Peta segítsége nélkül állt fel, hogy eltitkolja, mennyire retteg.

A parancsnok hátralépett: nem mert hozzáérni.

Nem fog megbánást mutatni. A szégyenből semmi jó nem születik. Kihúzta magát, a fájdalom helyett gyengédebb érzéseket parancsolt az arcára, aztán széttárta remegő kezeit, hogy megmutassa fedetlen mellkasát. A korábbi sötét lyukat most Hestra tüze töltötte ki, zöld mohából és gallyakból készített ágyán.

Az őrök tátott szájjal, értetlenül nézték. Az értetlenséget ki tudja használni. Úgy látta magát, ahogy ők: egy történetnek, amelyet elsuttoghattak, egy mítosznak, amely most kezd épülni.

Hseth halott. Hestrát nem zavarta, micsoda válságot okozott. A gondolatai fájdalmas erővel vágódtak Arren elméjébe, üdvözlés vagy bocsánatkérés nélkül. A tűz hatalmas istennője halott. A szentélyei összetörtek, az ígéretei teljesítetlenül maradtak.

Halott. Arren összeszorította a fogát. Egyszerre egy válságot old meg.

– Kudarcot vallottunk – suttogta Peta. Két őr még mélyebben hajolt meg, egy harmadik rémülten levegőért kapott a felismeréstől.

– Nem – vágta rá Arren. – Nem, lovagparancsnok. Tudva és szándékkal adtam az életemet, hogy megölhessem a háború istenét, és megmenthessem az országunkat a pusztulástól.

Ez nem volt teljesen igaz, hiszen nem ő ölte meg a háború istenét, de az igazság nem számított. Csak a történet számított. A mítoszok szülik az isteneket, azok adnak nekik életet a szentélyekben. A történetek kötik meg a reményt és a szeretetet, és fonják össze őket hitté.

Peta megérintette a csatot, amely a köpenyét fogta össze a vállán. A szarvas agancsos fejét ábrázolta, a kelő nap előtt. Arren királyságának jelképe volt, és a győzelmének is a háború istene felett, és az utána következők felett is. Azelőtt egy ifjú oroszlán volt a jelképe, de azt végül megosztotta Elóval. A barátját a király oroszlánjának kezdték nevezni. Neki más név kellett.

– Megtettem, amit kellett – tette hozzá halkan. Hányszor mondogatta ezt neki Hseth? – Az áldozat nem veszteség. Harcolnunk kellett a sötétség áradata, az istenek káosza ellen. Még mindig harcolnunk kell. Még nincs vége. – Hestra fellobbant a mellkasában, de Arren eltakarta a kezével. Várj, üzente neki, remélve, hogy megérti. – Hogy visszahozzuk a napfényt ide, Middrenbe – folytatta Arren, minden reményét egybekötve –, hogy eltávolodhassunk a rettegéssel teli éjszakáktól, mindannyiunknak készen kell állnunk az életünk feláldozására, akármennyire fáj is. Akkor is, ha a lelkünk tiltakozik.

Hestra hallgatott. Arren hagyta, hogy a nap fénye átjárja kusza, fürtökbe göndörödő haját, hagyta, hogy az isten lángjának remegő fénye elfoglalja a szíve helyét. Ebben a pillanatban sebezhető volt. Egyetlen briddita penge egyszer és mindenkorra végezhetett volna vele.

– Ha ti is megteszitek ezt a felajánlást, nekem ajánljátok – mondta, és a kezeit széttárt ujjakkal a mellkasára fektette. Olyan volt, mint a felkelő nap. Mint a jelképe. A mítosza.

Peta térdre esett, és utánozta a mozdulatot: a kezét széttárt ujjakkal a szívére fektette. A többiek egymás után követték a példáját. Hestra lángja ismét meglobbant, de ezúttal örömében. Érezte, hogy ez az, amire ő is mindennél jobban vágyik. Hit. Egy pillanatra a lovagok szemében mindketten többé lettek, mint valaha voltak. Már nem az anyja szeretet nélkül felnőtt fia volt, nem a szerencsés herceg, aki megnyert egy háborút, de elvesztette a parancsnokot, aki vele együtt győzött. Több, mint egy kis isten, kis szentélyekkel, amelyek elfeledve roskadoztak. Együtt meghaladták Arren testének határait, a koronája fényességét. Mindig is erre vágyott.

– Naphozó – mondta Peta. Arren delíriummal vegyes örömében majdnem felnevetett. Ez több volt, mint Hseth szövetsége, amely az istennő hatalmán alapult.

Ez ő maga volt.

– Naphozó – mormolták a többiek is.

Naphozó.

Ez még nem volt elég. Ennél is több kellett. Egy nemzet.

Istenné kell válnia.

Második fejezet

Skediceth

A fémet ütő kalapács csengése jelezte az útjuk végét.

Huszonhárom nap. Hegyeken, erdőkön és folyókon át, visszafelé.

Most már nem csak Skedi volt az egyetlen törvényen kívüli. Inara Craier, a szíve társa, rájött, hogy a király parancsára égették fel az otthonát, és neki sem lett volna szabad túlélnie. Az ő élete már a kezdetektől fogva titok volt Middrenben. A lovag, Elogast, szintén menekült, elkeseredetten, tele dühvel és fájdalommal, de elszántan, hogy gátat szabjon Arren véres törekvéseinek, mielőtt azok elnyelik a Kereskedők Tengerét. Az egész úton Skedi volt az, aki kedves, kegyes hazugságaival eltitkolta a többiek elől a jelenlétüket.

Most először szükség volt rá, igazi szükség. És végre nem volt egyedül, úgyhogy még a rejtőzködést sem bánta. Ahogy azt sem, hogy maga mögött hagyhatja Blenradent a kísérteteivel, az elfeledett isteneivel, a törött szentélyeivel. Ostobaság volt elhinnie, hogy ott majd otthonra találhat, egyedül, egy haldokló városban, ahol senkinek sem kellenek a hazugságok.

Amikor a horizonton meglátták a szépséges Lessciát, mint egy nyíló virágot a széles folyón, Skedit eltöltötte a szorongás, a hasa mélyétől a füle hegyéig, még a szárnya is beleremegett. Az úton csak a jelen pillanattal kellett törődniük. A túléléssel. A biztonsággal. Lesscia a jövő volt, és Skedi félt a jövőtől, és attól, hogy neki milyen hely jut benne.

Mégis segített a másik kettőnek elsurranni a lápvidék biztonságosabb részein épített viskók mellett, aztán átjutni a külső piac éhes délutáni vásárlói között. Az unalomig begyakorolt hazugságokat suttogta: nem vagyunk érdekesek, semmi különös, semmi érdekes, neked dolgod van, intéznivalód, máshol kellene már lenned. Még ahhoz is megviselt volt, hogy eltűnődjön: vajon a saját kis hatalma védte-e meg őket, vagy a város kavargása.

Amikor beléptek az őrök mellett a kapun, még nem szólalt meg az esti harangszó, úgyhogy az utcák zsúfoltak, zajosak voltak. Futárok siettek el mellettük, levelekkel vagy árukkal, a taligájuk kereke csattogott a macskakövön, ők pedig füttyentve figyelmeztették az embereket, hogy húzódjanak félre az útjukból. A csatornán a hajók kormányosai kurjantgattak át egymásnak a rakomány tetejéről, a kikötő felé tartva, vagy éppen onnan távolodva; a hajók oldala csattanva verődött a mólók szélének. A városban is nyüzsögtek a kézművesek: a keramikusok az áruminták mellett füstöltek az égető oldalában, a kefekötők a legfinomabb nyúlszőr ecseteket ajánlgatták, és az új érkezőkkel alkudoztak. Kutatók, életrajzírók, kereskedők, utazók vitáztak forró tea, barackos gin vagy szénen szűrt víz felett, a gyomruk érzékenysége szerint.

Megkönnyebbülés volt visszatalálni a lakónegyedbe, ahol Kissen otthona volt. Itt csend és nyugalom uralkodott. Csepegő, frissen mosott ruhák alatt mentek át, mellettük gyerekek játszottak fekete-fehér kiscicákkal. Kissen lova, Gyalogszer már tudta, hová mennek, és türelmetlenül csapkodott a farkával; éppen csak nem vonszolta el maga után Inarát a kovácsműhelyhez, ahová Kissen először hozta. Ahol Kissen testvérei várták, hogy visszatérjen.

Inara gyors léptei megakadtak, amikor meghallotta a kalapács énekét, a munkálkodó kovács biztos kezének jelét. Elérték a vasba ágyazott nagykaput. Nyitva állt: felette egy fogaskerekekből és kalapácsból összeállított cégér lógott, hogy mindenkinek jelezze, ki van itt. Yatho nem a többi kovácsműhelynél dolgozott, mert ott a sikátorokban nem fért volna át a kerekesszékével, ráadásul, mint Skedi megtudta, a kovácsmesterség nem volt olyan gyakori Lessciában, a tudás városában, ezért Yatho kísérletező, aprólékos munkájának külön otthon kellett.

Inara itt, a céljuk előtt torpant meg. Skedi kilesett az erszényből, amelyben rejtőzött. Látta a lány színeit, és bennük a fájdalmasan kavargó érzéseit. Nehezen értette. Inara színei régebben tiszták voltak, mint az ékkövek: korall, ametiszt, citrin, smaragd. Fényes, folttalan, mint a gyermekkor örömei és futó fájdalmai. Többé már nem. Inara érzéseinek ragyogását napról napra vonta be az erdei árnyék sötétje és a lángok narancsszíne, amelyek az otthonát felemésztették, és amelyek Kissennel együtt a tengerbe zuhantak. Inara a lelkében hordta az egész megtett utat, így vált azzá, akivé. Különös volt. Az istenek nem változtak ilyen gyorsan, nem úgy, mint az emberek.

Valahol mélyen az árnyak alatt azonban ott volt Inara akaratának égkékje is. Az ő hatalma, amely megtörte Skediét, megoldotta az Elóra kötött átok csomóját és a nagy Hsethet is megtorpanásra kényszerítette. Ez a hatalom nem emberhez illő volt.

– Nagyon jól csináltad, Inara – szólalt meg Elo, és megállt a lány mellett. – Minden rendben. Majd én megmondom nekik.

Elo is megváltozott. Az egyenes hátú, borotvált arcú férfi most kimerültségében és fájdalmában meggörnyedt, a vállát védőn a mellkasa felé húzta. A haja és a szakálla is megnőtt, kusza szalmaként állt szét, a szemét pedig a kialvatlanság árnyai sötétítették el. A sebe legalább már nem bűzlött annyira, de a mellkasára erősített, megsárgult kötésbe tett gyógyfüvek nem nyomhatták el teljesen a gyógyulás szagát.

Skedi kidugta a fejét az erszényből. Az is csupa kosz volt a sártól és a gyűjtögetett ételektől. Nem illett egy istenhez.

– Muszáj megmondani? – kérdezte remegő bajusszal. A kegyes hazugságok istene volt, most azonban hideg és kemény igazsággal állt szemben. – Nem tetszik ez nekem. Mondhatnánk, hogy nem tudjuk, mi történt, és Kissen talán még…

– Skedi, kérlek – szakította félbe Inara türelmetlenül. – Kérlek, ezt ne.

Skedi füle lekonyult Inara hangját hallva. Mind látták, amint Kissen a tengerbe zuhan. Még ha magát az esést túl is élte Hseth ölelésében, utána bizonyosan megfulladt. Skedi számára mégis helytelennek tűnt, hogy minden reményt kioltsanak, és közöljenek egy ilyen fájdalmas igazságot.

Inara mélyet lélegzett.

– Megmondom én, Elo – felelte. – Engem ismernek. Olyasvalakitől kell megtudniuk, akit ismernek.

Elo mordulással jelezte, hogy megérti. Gyalogszer türelme ekkorra viszont elfogyott. Felhorkant, kirántotta a szárat Inara kezéből, és egyenesen betrappolt a kapun. A lovak mindig tudják, hol az itató. A pónit, Bazsarózsát már korábban eladták, hogy sebbalzsamot és tiszta kötést vehessenek, Gyalogszertől azonban nem tudtak megválni.

Inara követte a lovat; szorosan markolta az erszényt, benne az ismét összekuporodott Skedivel. Elo megnyugtató közelségben maradt hozzájuk. Az udvar ugyanolyan volt, mint amire Skedi emlékezett: a sáros földön egymást keresztezték a keréknyomok, csak az istállónál volt egy kis zöldségeskert, elzárva az anyakecske elől. A tavaszi hajtások dúsan zöldelltek benne. A kovácsműhely ajtaja is tárva állt, a három kohó egyikében égett a tűz. Bea, Yatho inasa állt mellette, és egy hajtogatott fémdarabot kalapált. A hőség ellenére is gyapjúsapkát húzott a fülére, és dudorászva dolgozott. A zaj általában zavarta, most azonban nyugodt összpontosításról árulkodtak a színei. Yatho is ott állt, egy fémszerkezet és egy megdöntött nyereg segítségével és egy préskerékkel drótot húzott. Más nem volt a közelben, úgyhogy Skedi kidugta a fejét a rejtekhelyéről.

Gyalogszer zajosan inni kezdett. Yatho felnézett.

– Visszajöttetek! – kiáltotta, és élénk citromsárga szín borította el. Elsőnek Inarát pillantotta meg. Egy kallantyú segítségével lejjebb eresztette az ülését, aztán kicsatolta magát, és átült a kerekesszékbe. – Hála az isteneknek, már kezdtünk aggódni…

Megdörgölte az arcát; a port, az égésnyomokat és a szeplőket friss korommal és a tűz izzadságával kente be. A haját ismét leborotválta a füle mögött, látszottak levelet mintázó tetoválásai.

Amikor feltűnt neki a többiek hallgatása, megtorpant. Kissen helyett Elogast érkezett, és ott volt Skedi is. Kissen azért ment el, hogy elválassza Skedit Inarától. Nem járt sikerrel.

A sárga ragyogás helyét viharos, kétségekkel teli szürkeség vette át, mint a hideg fém színe.

– Hol van Kissen? – tudakolta. A változás olyan gyors volt, olyan teljes, hogy Skedi tudta: Yatho ezt a félelmet a bőre alatt hordta, mint egy lélegzetet, amelyet sosem fújt ki egészen.

– Kissen… – Inara szava elakadt, mielőtt kimondta volna. Yatho sötétsége elmélyült, rémületté sűrűsödött.

Minden rendben lesz, súgta Skedi Inara elméjébe. Minden rendben van.

Nekem ne hazudj!, vágott vissza Inara. A parancs metszett. Skedi összezsugorodott.

Inara megköszörülte a torkát. Elo a vállára tette a kezét; az ő színeit átjárta a sajnálkozás.

– Annyira sajnálom – kezdte újra Inara rekedten. – Yatho… Kissen meghalt.

Skedi tudta, hogy a lelki szemei előtt újra látja a zuhanást. Vagy ami még rosszabb: azt, amikor Kissen utasította, hogy meneküljön, ő pedig engedelmeskedett.

Yatho sötétsége túlnőtt rajta, körülötte kavargott. Egy pillanatig maga elé nézett, de semmit sem látott, aztán a kezére pillantott. Erős volt, izmos… és üres.

– A testvéred Blenradenben az életét adta, hogy megvédje Inarát, Skedit és engem – vette át a szót Elo, mert képtelen volt elviselni a lány reszketését. Ő volt a legbátrabb nő, akit ismertem.

Yatho a szemére szorította a kezét. Skedi egérméretűre ment össze. Yatho egy hangot sem adott, miközben a színek fojtogató felhőként borították el, és ez megrémítette. Meg akarta menteni ettől az igazságtól, el akarta hazudni tőle, azonban Yatho gyásza túl sok volt, túl nagy, túl mély. Az ilyen érzések felett nem volt hatalma. Nem volt elég erős.

– Hogyan történt? – Yatho hangja alig volt több, mint a suttogás.

– Hseth, a tűzisten tette – felelte Inara. – Yatho, Kissen elmondta nekünk, mi történt vele gyerekkorában. Most együtt zuhantak a tengerbe. Betöltötte a bosszúját.

Yatho különös hangot adott – zokogott, vagy talán nevetett, esetleg mindkettőt? Gyalogszerre nézett. A szeme száraz maradt, de Skedi látta, hogy a szürkeség a bőrébe ivódik, ráfonódik, mint a tetovált indák. A tekintete a házra, a kapura, a műhelyre vándorolt. A falon felaggatva vártak az aprólékosan elkészített briddita lapok, az új műláb darabjai. Kissené.

– Fájdalmas volt?

Inara és Elo tétovázott. Mindketten tudták, hogy a tűzhalál nem kegyes. Skedi vette át a szót: ez volt az igazi kegyes hazugság, a legkegyesebb, amit valaha elmondott.

– Nem – jelentette ki. – Gyorsan történt.

Yatho gyanakodva nézett rá, bár a szavak ennek ellenére megnyugtatták.

– Volt hozzá bármi közöd, hazug isten?

Skedi bundája felborzolódott, de azon vette észre magát, hogy képtelen felfuvalkodni. A hazudozással, a kíváncsi tekintetek eltérítésével töltött napok, mindhármuk védelmezése őt is kimerítette.

– Nem – válaszolt helyette Elo. – Nem az ő hibája volt. Az enyém.

Skedi kicsavart nyakkal nézett fel a lovagra. Elo elszántan szorította össze az állát. Rossz ötlet. Rossz igazság, nem elmondani való.

– Kissen Middrenért adta az életét – folytatta Elo –, és értem.

Yatho színei kiélesedtek, a dühe zöldes árnyalatot adott a szürkeségnek.

– És miért tett volna ilyet?

Elo feltárta a kötéseket, amelyek az inge alatt fedték a mellkasát. A seb még mindig szivárgott, és Hseth kezének sötét nyomát rajzolta a vászonra.

– Azért, hogy megölhessem a királyt.

Harmadik fejezet

Kissen

Kissen életében másodszor ébredt a tengeristen karjában.

Mindene fájt. A metszés a vállán, a jobb lába, ahol a félig megolvadt műláb fémje megperzselte. A karcolások, zúzódások, a hosszú hetek nyomai, mialatt a vad vidéken át üldözték őket. A teste minden csata nyomát megőrizte.

Most azonban minden csendes volt, csak a hullámok lélegzetvételre emlékeztető surrogása hallatszott a köveken, a kavicsok és kagylóhéjak pendülései, ahogy centiről centire beljebb sodródtak, a mélység felé. Nagyon rég volt már, hogy ennek a tengerpartnak a hangját hallotta.

Felpattant a szeme. A gyerekkorából ismert tengeristen kelet felé nézett, a vizet szemlélte. Mögötte az ég elsötétült: az este közeledett, viharfelhőkkel.

– Bassza meg! – Kissen kifordult a tengeristen karjából, és egy esetlen kupacba omlott össze a földön. A part ugyanolyan volt, mint amire emlékezett, bár csaknem tizennégy éve nem látta: a fekete kövek gyűltek és koptak, mint egy birodalom romjai. Körülöttük, a sötéten tornyosuló magas szirtek felett kormoránok köröztek.

Osidisen lenézett rá. Akkor is ide hozta, amikor a tűzistennő, Hseth elpusztította a családját, csak ő maradt meg, árván, összetörve, megperzselve. A szent sziklazugába, amelyről az egész falu tudta, hogy időnkét ott pihen meg.

Kissen megérintette a mellkasát, ahol az apja kívánsága volt: az élete a lányáéért. Az írás sötétből világosra fordult: az ígéretet beteljesítették, és az apjából immár igazán semmi sem maradt.

– Miért hoztál vissza ide, patkányok vízbe fojtója? – kérdezte, de elcsuklott a hangja. – Azt kértem, hogy ments meg, nem azt, hogy rángass vissza a semmi közepére.

Mérföldekre volt a Kereskedők Tengerétől, ahová Blenraden szentélyei közül leesett. Kissen tekintete akaratlanul is az öblöt északról szegélyező, fekete sziklákra tévedt. Gyerekkorában ott látta még a perembe kapaszkodó házak tetejét, ahogy a szél rázta, a tajték permetezte őket. Többé már nem. A sziklaszirt leomlott, a házak eltűntek. A falunak vége.

– Talán gondolhatnál arra, hogy nem bölcs dolog a saját otthonában sértegetni egy istent – felelte halkan Osidisen.

– Talán gondolhatnál arra, hogy leszarom – vágta rá Kissen, és talpra kecmergett. Igyekezett rá sem nézni eltorzult, megcsavarodott műlábára. Hiányzó jobb lába sajgott a térde alatt. Fantomfájdalom: a lábszára és a bokája mintha egy csontzúzó satuba szorult volna. Így is volt rendjén, ha nem fémből van, Hseth csontig elperzselte volna. Mégsem nézett rá. Még nem. Meg kellett győznie magát, hogy alkalmas lesz lábnak, meg fogja tartani, különben összeesik.

– Mondd meg, miért – követelte. Nem akart itt lenni, ilyen közel a gyerekkori fájdalmakhoz. Mit fognak a még élő családtagjai gondolni, hogy így eltűnt? A barátai? Elo és Inara?

Azt fogják hinni, hogy meghalt.

Kissen szíve elszorult, elzárta a lélegzete útját. Hogyan adhatná a tudtukra, hogy él? Gyalog hetekbe telne az út, ráadásul egy olyan isten földjén, akit éppen most ölt meg.

– Az ok egy figyelmeztetés – válaszolta Osidisen. Miközben beszélt, megváltozott az arca: hullámok és tajtékszakáll helyett emberibb alakot öltött. A bőre kisimult, szürkésősz hajszálak jelentek meg a fején, bár a teste hullámköpeny alatt maradt, magába szívta a fényt. Figyelmeztetés? Attól az istentől, aki gyerekként ügyelt a lépéseire, megmutatta neki, hol talál finom kagylókat, segítette, ha viharba került a nyílt vízen? Miféle figyelmeztetés lehet az?

– Kötelezettség – tette hozzá Osidisen.

Kissen a fejét rázta. Osidisen szeretete célponttá tette a családját, ezért áldozták fel őket Hsethnek. Semmit sem akart a tengeristentől.

– Teljesítetted apám kívánságát – jelentette ki haragosan. – Az ígéret, amely összekötött minket, megszűnt létezni.

Osidisen felnevetett; tajtékszakálla ismét megjelent, apró hullámokba göndörödött, a haja hínárzöldbe fordult, aztán visszaváltozott. A lenyugvó nap aranyfénye a közeledő, liluló viharfelhők alól vágott ki. Kissen itt töltötte az egész napot.

– Az apró életed felét azzal töltötted, hogy várakoztattál, mikor teljesíthetem be az apádnak tett ígéretemet – mondta. – És aztán újabb ajándékot hoztál nekem.

Kissen megrándult.

– Hseth, a tűzistennő – folytatta Osidisen. – Ő kergetett el erről a vidékről, az emberek szívéből, hogy csak a halásznépek titkos fohászaiban élhessek. Az ő halálát ajándékoztad nekem.

– Nem érted tettem – préselte a szavakat összeszorított fogain át Kissen. Inaráért. Elogastért. A családjáért. És önmagáért is.

– A figyelmeztetéssel fizetek meg érte.

Osidisennek nem számított Kissen szándéka, csak az, ami történt. A veiga némán átkozódott.

– Figyelmeztetsz, és aztán? – kérdezte. – Megint itt hagysz? Újabb ajándékot követelsz azért, hogy hazavigyél? Ezúttal mit? Egy ujjamat? Az egyik szememet?

– Megígérem, hogy elviszlek azokra a partokra, amelyeket most az otthonodnak nevezel, miután meghallgattad a figyelmeztetésemet – mondta Osidisen, mintha nem is ő vitte volna egy fél világgal messzebb Kissent. – Ezt suttogják a vad területek, ezt suttogja a víz. Már hallottad korábban, de nem értetted meg.

Amikor Middren behódol az istenek előtt, a te fajtádnak lesz legelőször vége.

Kissen elméjében felbukkant a kis isten mormolása. Egy vízszellem, amely kinőtte a kis pocsolyáját, az utolsó lélegzetével még megfenyegette.

– És azt is tudom – folytatta Osidisen, átható tekintetét Kissenre szegezve –, hogy egy isten szavának nem hinnél, csak a saját szemednek.

A tengeren mozgás támadt: a viharfelhőkből eredő zápor fátyla előtt hajók úsztak, dél és észak felől. Osidisen nem törődött velük, csak Kissent nézte. Ha akarta volna, az elméjébe erőszakolhatta volna a hangját, elnyomhatta volna a gondolatait, rettegést és a fulladásos halál kínjait idézhette volna rá. Bár meggyengült, azért még régi isten maradt, félig vad, sok ép szentéllyel. Kissen átfuttatta a nyelvét az aranyfogán, aztán óvatosan leült a földre. A fegyverei közül egyedül a briddita szablya maradt meg, ami talán elég lehetett volna, hogy megbökje Osidisent, ha az isten úgy dönt, hogy összezúzza őt. Még a bőrkesztyűk, amelyek a kezén maradtak, miután lerántotta Hsethet a vízbe is szétszakadtak, a briddita lapok elúsztak. Hátrányos helyzetben volt, és ez nagyon nem tetszett neki.

– Nos, mi az a figyelmeztetés, tengeristen?

– A nyár háborút hoz – felelte Osidisen. – Talíciából indul majd.

Kissen pislogott, aztán elhúzta a száját.

– Istenölő vagyok, a háborúhoz semmi közöm. Az az uralkodók és politikusok játéka, vagy a mohó rablóké. Évekkel a születésem előtt te magad vitted a talíciai hajókat Middren partjaira, aztán vissza, amikor a véres zsíron meghíztak.

Ezután, egy évtizednyi rablás és megannyi elsüllyesztett hajó után, Middren, Pinet és Restish szövetségben szállt szembe Talícia rablócsaládjaival. Feldúlták és lerombolták a partvidéket, megsemmisítették a vezetők vérvonalait. Kissen egy olyan Talícia tengerpartján nőtt fel, amelyet belharcok és korrupció szennyezett, kisebb-nagyobb összecsapások, véradósságok és éhség. A családja mindebből azonban kimaradt, amíg Hseth meg nem érkezett, és magával nem hozta a gazdagságot.

– Most nem az elveszett hajókról vagy birkákról beszélek – közölte Osidisen. – Hseth inváziót tervez.

– Hseth halott.

– Az akarata azonban él, és ezért ő is élni fog.

– Ugyan már! Ez évekbe telik.

Még a népszerű istenek esetén is hosszú idő kellett, hogy a követőik szeretete növekedjen, hogy felajánlásokat, áldozatokat hozzanak, és így újra testet ölthessenek a szentélyeknél. Ráadásul, ha sikerült is újra életre kelniük, nem őrizték meg az előző életük emlékeit, ezért a legtöbb isten nem is jutott el ide. A követőik is átpártoltak más, élő istenekhez.

– Ezúttal nem. – Osidisen szakálla a mellkasába folyt, a köpenye elhullámzott a fövenyen. – Hseth még a legrövidebb éjszaka előtt visszatér, talán jóval előtte, és a saját hátrahagyott akaratának alakját veszi majd fel. A hatalom alakját. A háború alakját.

Kissen vicsorított. Ugyan már! A tűz őrült istenének megvolt az esélye, és elvesztette.

– Öreg isten, csak hazugságokat sorolsz.

Osidisen erre már megsértődött; magas, haragos vízalakká vált.

– Én nem vagyok csaló isten, mint a te tollas útitársad – közölte. – Én az északi tengerek istene vagyok, a vízé és a viharé. Az vagyok, aki vagyok, és a szavam nem hazugság.

Kissennek szinte a haja is égnek állt, ahogy megérezte az isten dühét. Honnan tudta meg, hogy Skediceth, a kegyes hazugságok istene volt a társa?

Kipillantott a hajókra; ostobán azt remélte, azok majd megmentik. Volt bennük valami különös.

– Alig három mérföldre délre – mutatott arra Osidisen, kissé lecsillapodva. – A parton, ahová már nem érek el. Menj. Lásd, hogy amit mondtam, igaz.

Ez volt az. A hajók mélyre merültek, túlságosan mélyre, és a hozzájuk kötött csónakok is alig bukkantak ki a felszínre. Különös rakományt hoztak: apró fészkeknek tűntek, de fémből voltak, láncokkal. Ismerős. Ahogy az égett szag is ismerős volt.

Kissen már egyáltalán nem figyelt Osidisen zagyvaságaira. A hajók egyre közeledtek: közben még egy kibukkant a sziklák mögül arról, amerre az isten mutatott. Kissen még sosem látott ekkora talíciai hajót. Nem hasonlított a blenradeni rézszállítókhoz, még úgy sem, hogy az orrát briddita bevonat fedte, hogy elriassza a tengeristeneket. Talán ezért nem vette őket észre Osidisen? Talán partra tudja hívni őket, kikönyörgi, hogy vigyék vissza délre, az otthonába. A családjához.

A csónakokban mozgást látott. A legénység tagjai hosszú rudakkal taszították bele a ketreceket a vízbe. Horgonyok? Az elsőt gyorsan követte a többi is, és csak a rájuk kötött piros bóják jelezték, hol merültek el.

Osidisen megrándult, a haja és a szakálla tajtékot vetett fájdalmában. Megfordult, hogy lássa, mi történik, ekkor azonban a jobb válla vízcseppekké fröccsent szét. Az isten felüvöltött. Kissen meglátta, hogy egy briddita hegyű szigonnyal találták el.

Kissen sietve talpra kecmergett. A ketrecek, a láncok! Biztosan briddita acélból voltak azok is, a Bridhid-tárna fémjéből, vassal keverve. Most, hogy Osidisen vizébe merültek, falat állítottak az isten elé, amelyet nem képes áttörni. Börtönt.

Kissen Blenraden óta nem látott ennyi briddita acélt egyszerre.

Osidisen felkapta a szigonyt, és visszadobta; el is találta a hajót, de nem tett benne kárt. Ekkor azonban egy második szigony is eltalálta, és ehhez már kötél is volt kötve. Kissen látta, hogy egy alak az egyik hajón utasításokat kiabál. A kötél megfeszült; a tenger istenét hanyatt kezdték vonszolni a tengere felé.

Ez nem véletlenszerű támadás volt. Ezt megtervezték. Meg akarták ölni Osidisent.

Gyermekkora istene felkiáltott, amikor a sziklaöböl köveire zuhant; mintha egy viharba került hajó teste nyögött volna. A briddita fém halálosabb volt az istenekre, mint bármilyen fegyver az emberekre nézve. Felszakított testének sós szaga marta Kissen orrát. Ősi áldozatok vére, időtlen tenger és füst.

Mit tehetne? Mit kellene tennie? Neki is ez a munkája. Gyűlöli az isteneket. Gyűlöli Osidisent is. Évekig gyűlölte. Most elégedettséget kellene éreznie, amiért látja sósan bugyborékoló sebeit, miközben hálóba szorult tőkehalként rángatják a víz felé. Akkor is, ha az apja szerelme volt. Akkor is, ha védelmezte az anyját és a fivéreit. Őt is éppen most mentette meg. Hát akkor miért ne vonszolhatnák a halálba?

Osidisen sötétszürke szemében rémület ült. Elkapták. Sebezhetővé vált. Mint Skedi. Mint Inara.

Kissen összecsikordította a fogát, és kirántotta a szablyáját.

Osidisen emlékezett rá, még ennyi év után is. Megtartotta az ígéretét. Ez több volt, mint amit a legtöbb ember tett érte, akivel eddig találkozott.

– A francba! – mormolta, és a kötélre csapott a pengével. Az elpattant, sziszegve rándult vissza a vízbe. A kiszabadított Osidisen megragadta a szigonyt, és kirántotta a vállából. Kissenre nézett; a bőre elsötétült, a szeme szürkéből a hideg mélység feketéjére váltott. Tudta, a veiga mennyire közel állt hozzá, hogy inkább vele végezzen.

Osidisen felüvöltött; a tenger hullámai felcsaptak körülöttük, tépett, tajtékos habokba borítva a sziklákat. Pajzsot formált Kissen számára.

– A barlangba! – kiáltotta, aztán a briddita fémmel szennyezett vízbe vetette magát. A hajók felé fordították a szigonyaikat, ám az egyik szinte azonnal felborult, amikor egy hullám letépte a vitorláit.

Mit tett?

Késő volt megbánni. Most már csak túl kell élnie. Kissen az emlékeire hagyatkozva indult előre, hogy megkeresse az északi rejteket. Minden lépéstől fájtak a csontjai; tudta, a műlába helyrehozhatatlan állapotba került.

És ott volt a bejárat, ahol emlékezett rá: egy alig látható nyílás a sziklafalon, félig a dagály vízszintje alatt. Kissen eltette a szablyát, és beugrott a jeges vízbe. A karjával tempózott, a lábait csak húzta maga után. A hullámok ide-oda lökdösték, betörtek a szájába, az orrába. Küszködött.

Az áramlat ekkor utolérte, mint egy kéz a hátán, belökte a sziklafal védelmébe, át a keskeny résen. Kissen a felszínre bukkant, zihálva kapkodott levegő után.

A tenger cuppanó hanggal húzódott vissza, és magára hagyta a sötétben.

Negyedik fejezet

Elogast

A fájdalomba bele lehet halni, ezt az anyái mondták neki. A kimerültség, a gyász, a sebesülés, a szívtörés, az elárultság mind gyilkos lehet. Egy tűszúrásból még felgyógyulhat a szív, de száz már megállítja. Elo minden egyes lélegzetvételével érezte a mellkasán Hseth lángtenyerét, a szívében Arren árulásának fájdalmát, és azt, hogy mit tett vele, Inarával és Kissennel. És a félelmet, hogy mit tesz meg legközelebb.

Abban az otthonban ült, ahová Kissennek kellett volna visszatérnie, az ő hátrahagyott helyét töltötte be, és várta, hogy elmondhassa a testvéreinek, mit tett. Helyre kellett hoznia.

Nemcsak Kissen emlékéért, hanem Inaráért is, aki üres tekintettel, kimerülten bámulta a hideg tűzhelyet. Tizenkét éves, és már elvesztette az anyját, az otthonát, és most a gondviselőjét is. Csaknem egy hónapon át új és új adag fűzkérget gyűjtött, hogy főzetet készítsen a sebére, cserélgette elmocskolódó kötéseit, megszerezte az ételüket, és elfordította az arcát, ha sírnia kellett.

Arren megfizet, amiért megríkatta.

– Meg fogják érteni – mondta Skedi alig hallhatóan Kissen konyhájának csendjében. Egy nagy asztalon ült, papírok és fémdrótok között, lenyűgöző fogaskerekek és csavarok között, amelyekhez hasonlót Elo még sehol sem látott. Ez a hely nem hasonlított az anyái gazdag udvarházaihoz, sem a sakre-i udvarhoz vagy a laktanyához. Egy kicsit a pékségére emlékeztette. Dísztelen volt, azonban otthonos.

– Ne hazudj! – suttogta Inara. Egykor elegáns bársonymellénye megmaradt gombjait babrálta: a ruhadarab csupa kosz volt, és vékonyra kopott. Skedi a fejére lapította a fülét. Inara nem most először utasította vissza a nyugtatgatását.

– Ina, némely hazugságok jó szándékból születnek – szólalt meg Elo halkan, mert megsajnálta a kis istent. Akaratlanul is megkedvelte Skedit. Hasznos volt, néha ugyan bosszantó, de általában kedves. Elo már találkozott rosszabb istenekkel.

– Mint amikor te hazudod, hogy nem is fáj? Vagy mint az anyám hazugsága, amikor bezárt az otthonomba, ő pedig lázadást szított, amelybe bele is halt? – Fényes, barna szemét Elóra villantotta. – Vagy amikor Skedi hazudja nekem, hogy minden rendbe jön?

Skedi odébb moccant, megrándult a szárnya.

– Ina, minden hitedet elvesztetted bennem?

Inara arca ellágyult. Nagyot nyelt.

– Ne… nem. Nem úgy értettem. – Elhallgatott. – Kissen hozott minket ide – tette hozzá végül.

Elo szinte látta is a házban Kissent, kimerülten, mégis vidáman, a maga különös módon bájos modorában.

– Nem is ismert, mégis elhozott az otthonába – folytatta Inara. – És most meghalt.

Bűntudat. Mindannyiuk lelkét teljesen eltöltötte. Az idáig tartó úton minden nap, minden lépés a túlélésről szólt, és nem volt idejük foglalkozni az őket fojtogató érzésekkel. Elo már hozzászokott ehhez. A háború rémségei rákényszerítették, hogy szorosan összemarkolja a félelmet, a gyászt és a halált, tésztába gyúrja, és a gyomrában izzó parázson süsse ki, ropogósra, hogy végül, amikor majd megtöri, a szíve is vele törjön. Még most is, három évvel az utolsó csata után is elég volt a fény bizonyos csillanása a fémen, a sár szaga, a tajték párája, és elöntötte az összes érzés, meggyorsult a lélegzete, megfájdultak az izmai. Jó katona volt, a teste meggyógyult, de az árat még mindig fizette.

Ami még ennél is rosszabb volt, hogy másokat is erre tanított. Hogyan nyomják el magukban, hogyan fojtsák a szívükbe, és ne is lássanak mást, csak a pengéjük élét, ne halljanak mást, csak a parancsokat és a fülükben zúgó vért. Hogy az emberekre és az istenekre egyaránt úgy tekintsenek, mint por és kétségbeesés keverékére, a sikolyaikra, mint múló villámlásra.

És most, akarva-akaratlanul ugyanezt tanította Inarának is, hogy rejtse el az érzéseit, hadd gennyedjenek el a kimondatlan szégyentől. Csak gyerek! Nem katona.

– Ina, egyáltalán semmi nem volt a te hibád. – Áthajolt a padon, hogy megsimítsa Inara göndör haját. Már annyira összekócolódott és összetapadt, hogy Elo felvetette, hogy le kellene vágni, de Inara nem volt hajlandó. – A terhet nem neked kell viselni. – Neki kell. Ő hívta a tűzistent. Ő bízott meg Arrenben. – Ha hibáztatni akarsz, ha sírni vagy kiabálni szeretnél, tedd meg.

Szerette volna, ha egyszer valaki neki is ezt mondja, de ő már nem tudta, hogyan kell.

– Jó lenne – tette még hozzá.

Skedi ekkor felült az asztalon; a füle megrándult, úgy figyelt. Inara Elogastra nézett. Olyan szorosan markolta a gombokat, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Nem lehet – suttogta száraz szemmel. – Ha elkezdem, nem tudom abbahagyni.

– Nem is kell abbahagynod.

– Nem veszíthetlek el téged is.

Elo nem sejtette, hogy a szíve még egyszer meg tud törni. Lehunyta a szemét, nem tudta, mit tegyen, végül Inara homlokához támasztotta a sajátját, ahogyan az anyái tették vele, még kisfiú korában, hogy megnyugodjon, és biztonságban érezze magát.

– Az életemet köszönhetem neked, Inara – jelentette ki őszintén. – Mindig az adósod leszek. Ha még mindig lovag vagyok, akkor a te szolgálatodban. A védelmeződ leszek, a fivéred, a nagybátyád, az apád, a zsoldosod. Amire csak szükséged van, én az leszek.

A lány szipogott, megmoccant.

– A parancsnokom legyél – mondta aztán. – Taníts meg harcolni.

Elo felegyenesedett.

– Hatalom van a birtokomban – folytatta Inara. – Valahogy használhatom. Hogy segítsek. Ezt biztosra veszem.

Elo tétovázott. Felhasználhatja Ina különös képességét? A hasznukra válhat, hogy a lány valamiképpen kommunikálni tud az istenekkel, meg tudja törni az akaratukat.

Nem. Akármilyen haragos, akármilyen hatalmas, Inarának gyerekkorra van szüksége.

– Én…

A folyosóról léptek hallatszottak; kerekek nyikordultak a sárban. Kivágódott a konyhaajtó, és egy égő szemű nő rontott be. Sötét haja volt, az arca sebhelyes, mégis finom vonású: a levéltárosok szürke köpenyét viselte.

Inara felállt. Skedi is felriadt, ijedtében verdesett a szárnyaival, és Elo vállára röppent. A nő nem szólalt meg, ehelyett gyors, heves mozdulatokkal jelelni kezdett Ina felé. Ez bizonyára Yatho felesége, akiért elment. Telle. Inara nyugodt, kedves nőként írta le, a mozdulatai azonban élesek voltak, mint a penge csapásai. Az arca könyörgött.

Inara válaszul azt a jelet mutatta, amelyet az utazásuk alatt neki is megtanított. Bocsánat, bocsánat, bocsánat.

Elo felállt, és Telle elé lépett. A kezeit a béke jeleként, tenyérrel felfelé előrenyújtotta, bár remegtek. Telle rámeredt, aztán a dühét is felé fordította. A keze táncolt, de a nyelvet, amelyet használt, Elo csak az arckifejezése alapján sejtette, az pedig dühös volt.

– Azt mondja, minek vagy itt egyáltalán, ha nem érted – suttogta Skedi.

A kifulladt Yatho jelent meg az ajtóban. Megérintette a felesége könyökét: a mondat félbeszakadt. Telle reszketve fordult felé. Némán nézték egymást, de a csend tele volt érzésekkel. Végül Yatho fél kézzel befékezte a székét, felállt, és a felesége felé nyújtotta a karját. Telle egy pillanat múlva belezuhant. Yatho szorosan átölelte, csókokat nyomott a nyakára, a haját simogatta, miközben Telle görcsösen zokogott. Inara megmarkolta Elo ruhaujját, és nem is eresztette el.

Hosszú idő telt el, mire Yatho és Telle szétvált. Telle visszasegítette Yathót a székébe, aztán a vizeshordóhoz ment, és a tenyerébe mert vízzel lehűtötte az arcát és a nyakát, végül a hordó peremére támaszkodva szedte össze magát. Bocsánat, ismételte a jelet, aztán hozzátett valamit Yatho számára.

Yatho Elo felé biccentett.

– Kérlek, mondj el mindent, lassan és tisztán. Ha kell, majd én fordítok.

Elo mindent elmondott, olyan egyszerűen, ahogy csak tudta. A segítségéért könyörgő Arrennel kezdte, a Canovannal történt találkozásával folytatta, aztán azzal, ahogy megismerte Kissent, Inarát és Skedit. A démonokat. Yatho jelelt, ha kellett, közben egy kis, fogaskerekekből álló szerkentyűt babrált. Úgy tűnt, ez megnyugtatja.

Elo elmondta Blenradent, a beszélgetését Aannal, a veszekedését Kissennel, de a szeretkezésüket gondosan kihagyta.

– Te voltál az – jelentette ki Telle hangosan, mielőtt Elo egyáltalán eljuthatott volna a végéhez. – Te idézted meg a tűzistent, aki megölte. Ugyanazt, aki az egész családját elpusztította.

Yatho lassan, óvatosan letette a szerkentyűt, mintha félne, hogy összetörik.

– Kifelé – mondta, és az ajtóra mutatott. – Kifelé az otthonunkból.

Nem tudhatta, mi fog történni, mondta Skedi. Inara kivételével mind összerezzentek, amikor a hangja megszólalt a fejükben. Nem ő kérte Kissent, hogy maradjon és harcoljon.

– Bocsássatok meg, ha nem hiszek a kegyes hazugságok istenének! – csattant fel Yatho.

– Azt gondoltam, hogy megmentek valakit, aki a családom tagja volt – válaszolta Elo nyugodtan. – Egyáltalán nem állt szándékomban sem Kissent, sem Inarát belevonni. Egyedül meghalni állt szándékomban.

– Akkor miért nem tetted meg? – csapott le rá az ajkáról olvasó Telle. – Démonok kergettek, egy isten támadott rád, és te mégis itt vagy és élsz, a testvérem pedig nem! – Elhallgatott, megdörzsölte a torkát. Istenek, Elo fájdalmat okoz neki, ha beszédre kényszeríti. Kissen most vagy kinevetné, vagy farba rúgná.

– Az átok megtört – felelte. Nem nézett Inarára, aki méregként vezette ki a testéből. Érezte, hogy a lány őt nézi, de Kissen családja egy blenradeni veiga családja volt. Akármilyen képességek lakoztak Inarában, óvatosnak kellett lennie. – Kissen pedig megölte Hsethet, hogy mi elmenekülhessünk.

– Akkor mutasd meg – követelte Yatho. – Mutasd a megtört átkot. Fehérnek kell lennie, igaz?

Elo tétovázott. A megbontott átok nem hagyott nyomot, mert az isten akaratát kivonták belőle, valójában nem megtörték, és nem is teljesedett be. Hogyan is írta le Inara? Színek kioldása?

– Aan isten vezette ki belőle – lépett közbe Skedi. A mancsa megszorult Elo vállán. Elo ellenállt a kísértésnek, hogy odanyúljon és megsimogassa. A szegény kis isten igyekezett hasznossá tenni magát, Yatho azonban keserűen kinevette.

– Hazugság! – mondta szóval és jellel is. – Minden szó hazugság. Canovan nem idéz démonokat, örül, ha a kártyában jó leosztást tud magának idézni. Az átkoknak pedig alaposabb oka van, mint hogy valaki összekap egy átutazóval.

Telle mégis elgondolkodott.

– Biztosan védelmezett valamit – vetette fel Inara. – A lázadás. Az anyám benne volt. Azt hiszem, Canovannal levelezett.

Yatho és Telle összenézett, de Yatho megrázta a fejét.

– Akkor sem próbált volna kárt tenni Kissenben – mondta és jelelte. – Nem is lázadó.

– Tévedsz – vágta rá Elo. – Utálja a veigákat és a lovagokat, és hagyta, hogy ártatlanok haljanak meg. Egy fiú és egy öregasszony. Az átkot ő idézte.

– Te vagy, akinek a nyomában a halál jár! – kiáltott rá Yatho. – Ne akard másra hárítani a bűnödet.

Elo megrándult, a reszkető fájdalom a mellkasából a kezéig hasított. Emlékek bukkantak fel előtte – hidegen gázolt át az istenüket vesztett hithűek sorain; egy hatéves kislányt tartott a karjában, akit a farkasok vad istenének áldoztak fel; félrelökött egy öregembert egy, a lovagok által lerombolt szentély romjaitól. Vádolhatja-e Canovant, amiért ő is megfizette a háború árát? Kissen is meghalt, hogy ő élhessen.

Talán nem is kellett volna kitennie a lábát a pékségből.

Inara megfogta és megszorította a kezét.

– Kérlek – fordult Yatho és Telle felé, akik jóval kedvesebben néztek rá vissza. – Hadd bizonyítsuk be! Vigyetek el ehhez a Canovanhoz, mielőtt a király másokat is tűzre vet a hatalmáért.

Ötödik fejezet

Arren

Nélküle senki se vagy.

Hestra keserű suttogása nem volt rosszabb, mint amivel a saját elméje szokta Arrent kínozni, bár szilánkként vágta az agyát. Megdörzsölte a szemét, de vigyázott, össze ne tintázza a homlokát. Két napja tért vissza, és a házi tüzek istennője minden pillanatban gyötörte a dacos szúrásaival. Mégsem hagyta el, ami azt jelentette, hogy vagy oka volt a maradásra, vagy nem volt más hely, ahová mehetett volna.

Arren igyekezett a keze alatt kiterített térképre összpontosítani. Műalkotás volt, igazán zseniális. A sajátja. A Middren területén állomásozó lovagoktól származó adatok segítségével alkotta meg, részletről részletre. Még fegyverhordozóként tanult térképészetet: a térképek hasznosak voltak, a részletes példányok pedig ritkák, általában a lovagok és tábornokok birtokában, nem a királyokéban. Ő azonban mindkettő volt Blenraden alatt, és akkor is létfontosságú volt, hogy megismerjék a város metszeteit. Most már nem a hálószobájában szövögette a terveit, hanem a füstteremben, ahol elég hely állt rendelkezésére, hogy összeállítsa az egyes nemesházak birtokairól kért rajzokat a tudás egyetlen nagy kárpitjává.

Kudarcot vallottál, gyenge alak vagy, tette hozzá Hestra. Állandóan jajongott, saját magát és Hseth vesztét gyászolta. Egy ősi isten, aki már panaszáradatnak is gyér. Kudarcra születtél, ahogy minden ember. Számtalan tűzhelyen át láttam őket, amint erőtlen, nyávogó kölyökként a világra erőltetik őket. Az életük is csak gyenge nyávogás, és a haláluk sem különb.

– Már hallottam ezt korábban is, és mégis élek – vetette ellen Arren.

A bátyjai gúnyolták, az anyja utálta, és még a nővére sajnálata is csak arra volt jó, hogy a Regna-gyerekek közül hivatalosan a legutolsó legyen. És most hol voltak ők? Mind rég halott. Csak ő maradt életben.

Egy apró, madárhozta papírtekercs fölé hajolt, elolvasta, aztán a térképén átjavította a Vittosk-ház egyik erődjének lehetséges lakólétszámát a távoli keleti országrészben, végül a restishi Belhaven kikötőjébe helyezett egy hajómodellt, hogy jelezze az igazi elkészültét. Annak az országnak is csaknem annyi romot kellett eltakarítania az istenek háborúja után, mint Middrennek, márpedig Middren készletei jóformán teljesen kifogytak. Esetleg kikémlelték, hogy Arren hajókat építtet, és megpróbálták tartani a lépést. Az országa sebezhetőbb volt, mint valaha, és a világ szeme rászegeződött. És Arrenre magára is.

Északról, Talíciából nem érkeztek jelentések. Mindent, amit tudott, Hseth mondott el neki. Istenlétet ígért, hűségesküt a Hseth támogatta kormányzat részéről, uralmat a Kereskedők Tengere felett, és mindebből nem maradt semmi. Nem érkeztek levelek az embereitől, a vezető papoktól, akik korábban már megállapodástervezeteket küldtek. Elég. Többet nem fog más asztalánál könyörögni, és egy halott isten ígéreteire sem vár tovább. A helyzete ehhez túl ingatag.

Egyetlen ecsetvonással lehúzta Talíciát a térképről, aztán megállt a keze. Egy másik, korábbi fekete foltot nézett. Middren közepén. A Craierek birtoka.

Látod, elbizonytalanodtál. Bűntudatod van. Meginog a szíved.

Arren haragra gerjedt, amikor Lessa Craier kérvényt nyújtott be a tanácsnak, amelyet többen támogattak Middren legrégibb, legerősebb nemesi és kereskedőcsaládjai közül. Azt követelte, hogy az isteneket engedjék vissza az országba. Hseth akkor a szívébe súgta, hogyan mutassa ki az erejét, a hitét. Hogyan mutassa meg, hogy Lessa Craier nem fog egy papír segítségével fölé kerekedni, nem teszi ismét gyerekké.

A lovagod azt mondta, gyerekeket is megöltek, folytatta Hestra.

– Az emberek csak sakkfigurák – vágta rá Arren hidegen. – Leesnek a tábláról, hogy a többiekkel folytatódhasson a játék. Igen, gyászolom őket, de nem bántam meg.

Lessa Craiernek nem volt gyermeke. A feljegyzések szerint az elsőszülöttje a háború alatt és után uralkodó káosz és járványok idején halt meg. Csak a szolgák gyerekeiről lehetett szó. Szánalmas, de nem jobban, mint a holtak, akiket eddig látott. Éppen Elónak ezt meg kellett volna értenie.

– Ez a baj a tűzistenekkel – tette hozzá. – Csakis végletekben tudtok gondolkodni.

Hestra sziszegett; a lángja megperzselte Arren ingét. A király összerezzent, de a ruhája nem kapott lángra. Nem a füstölő kandalló miatt választotta ezt a helyet a munkához, nem is a széles, bronz és kőcsipke erkélyajtók melletti parázstartókban izzó illatos gyanták miatt, hanem azért, mert a mennyezet még őrizte a nagyapja idejében történt tűzeset fekete foltjait és keserű szagát, amely majdnem elpusztította a palotát. Hestra akármit tett az ingjeivel, nem keltett feltűnést. Innen ráadásul a kérelmezők udvarára is kilátott, ahol a lovagok és udvaroncok térdepeltek büntetésből. Jó volt, ha tudják, hogy figyeli őket. Főleg most, hogy terjedni kezdtek a pletykák, miszerint feláldozta az életét Blenradenben, és a szívét most az a láng tölti ki. Az istenről gondosan nem ejtett szót, és más sem tette. Egyelőre.

Senki vagy, vetette oda az isten. Senki, senki.

Arren sóhajtott. Hestra családi tűzhelyek kövein született, ahol a lakók biztonságra és teli kamrára vágytak. Ha megsértették, lángot köpött, elégette a kenyeret, egy apró veszekedésből véres csetepatét hergelt. A legerősebb átka után az embertől egy életre mindenki elhidegült. Mégsem volt olyan éles a nyelve, mint Arren anyjának, nem volt olyan brutális, mint a testvérei. Arrennek azonban szüksége volt rá, és az istennő sem tapasztalt még olyan édes hatalmat, mint amit most az ő élete felett gyakorolt.

– Igaz, az én szívem semmivé lett volna nélküled – emlékeztette Hestrát gyengéden. A láng megremegett.

Hízelgéssel semmire se mész.

Ahogy a legtöbb tűzisten, Hestra sem tudott jól hazudni.

– Te nem egy díj vagy, amit el lehet nyerni – folytatta Arren. – Hagyhattál volna meghalni, mégis úgy döntöttél, hogy visszajössz.

Máshova nem mehettem. Hestra lángja gyászosan elhalványult. Alig akad már néhány szentélyem.

Akkor hát úgy volt, ahogy Arren gyanította, és Hestra nem hűségből tért vissza. Hogyan vegye rá, hogy maradjon?

– És most itt vagy, életet adsz a királynak. A mellkasom lett a tűzhelyed. Itt biztonságban vagy.

Hestra elgondolkodott.

A biztonságod semmit sem jelent. Te megölöd, akit szeretsz.

Ez fájt.

Arren kifújta a levegőt. Elo arca jelent meg előtte, és az árulása okozta gyötrelem. Amikor Hestra a gallyalakban Blenradenbe vitte, éppen olyan tisztán látott mindent, mintha valóban Elo előtt állna, és közölné vele, hogy meg kell halnia. A lovagja – Hestra is így nevezte – már régen nem volt az övé, mégis állandóan rá kellett gondolnia.

– Megteszem, amit kell – válaszolta –, hogy megtarthassam az ígéreteimet. Hsethnek is megtettem, amíg élt. Most pedig helyette neked.

És mid van neked? Csak egy vízből és sárból álló, széthúzó országod. A Kereskedők Tengerén akarsz parancsolni, de a saját alattvalóidnak is alig tudsz. Roppantak a gallyak, szikrák röppentek a térképre. Hseth azt ígérte nekem, hogy az egész világot a tűz uralja majd, és az emberek újra lekuporodnak a tűzhelyek elé, úgy fohászkodnak hozzám, hogy őrizzem meg őket.

A kincset érő térkép majdnem lángra kapott. Arren puszta kézzel csapott oda, a tenyere is belesajdult. A bordái közötti apró roppanások elárulták neki, hogy Hestra nevet.

– Nem te vagy az első, aki kételkedik bennem – felelte neki összeszorított fogakkal. – Ha úgy kívánod, hát térj vissza a kis tűzhelyekbe, és álmodj apró álmokat. De amíg itt vagy, én a saját álmaimon fogok munkálkodni.

Hestra talán válaszolt volna, de a kastély legmagasabb tornyában ekkor megkondultak az új órát jelző harangok. A többi sakre-i erődítmény követte a példát: a Pajzs a nyugati parton, és a Kohó délen. Végül maga a város is megtelt kongással, hogy a sirályok felrebbentek a rózsaszínben játszó égre. Az erkély szép mívű, kőrácsozatos oszlopain át nézve a kastély zöld kertjei mögött elterülő város, a bűzlő, kanyargós, dimbes-dombos utcáival, szinte szépnek tűnt. A Kohót innen nem látta, de a nagy kikötő felett a Pajzs magasan lobogó zászlói elárulták neki, hogy minden rendben.

Elérkezett az idő, hogy próbára tegye a hitüket, mielőtt az elsuttogott pletykák váddá válnak, mielőtt a felszín alatt fortyogó lázadó hangulat bosszút követel a Craier-birtok elpusztításáért.

Letette az ecsetet, és hátrasimította egyszerű koronáján át előrehullott, göndör tincseit. Ha még lett volna szíve, biztosan zakatol, most azonban csak Hestra dacos lángját érezte. A keze mégis remegett, mintha emlékezne a rettegésre, amely elöntötte, ha a királynővel kellett beszélnie, vagy ha egy nagy udvari eseményen kellett fellépnie.

Az ajtaja előtt álló őrök lándzsanyele kétszer koppant a köveken, jelezve, hogy a látogatói megérkeztek.

– Beléphettek – szólt ki Arren.

Az őrök kinyitották az ajtót. Arren orrát pézsma és szantálfa illata csapta meg, pedig az érkező még be sem lépett. Az Istenek Parancsnoka volt az, Risiah. Sötét, élénk tekintete a mennyezetre villant, a tűzhelyre, majd a térképre, mielőtt a küszöbön belülre tette volna a lábát. A haját akkor borotválta le, amikor új rangjára emelkedett, és a korona istenölőinek parancsnoka lett. Sajnos, így még jobban látszott, hogy az álla előnytelenül közel van a nyakához, bár a rajta áthúzódó, durva öltések nyomát viselő heg mégis kölcsönzött neki némi tekintélyt. Arren szíve szerint nem őt választotta volna a posztra, de Risiah tapasztalt veiga volt, ráadásul azon kevesek közül, akiknek a nemességgel is volt kapcsolata. Az istenölők eleinte a legalsó rétegek legaljából kerültek ki, és hiába a király áldása, a munkát még most is általános veszély és megvetés övezte. Risiah azonban egy északi kisnemes család ötödik fia volt, Fellic-Farne vidékéről, ezért a kinevezését hízelgés kísérte sértődöttség helyett.

Mögötte azonban a hadparancsnok, Antoc tábornok érkezett, Lady Tiamh unokaöccse, aki főleg az ország nyugati részében elterülő birtokainak vagyona miatt volt értékes szövetséges. Arren a háború után rábízta a megmaradt sereget, ő pedig szigorú, de igazságtalan parancsnoknak bizonyult. Kétszer olyan idős volt, mint Arren, de a hivalkodó kurafi minden évet úgy viselt, mintha aranykorona lenne. A haja már őszült, a testtartása pedig arra utalt, hogy bár alacsony, a fegyvere nagy.

Legalább Peta is ott volt mögöttük; egyértelmű utálattal méregette Antocot. Arren inkább őt tette volna meg a királyi seregek és a kiképzett lovagok parancsnokának, akkor is, ha nem áll rokonságban a déli Crolle-házzal. A tekintélye jóval nagyobb volt, ami jócskán bosszantotta is Antocot. Arren nem kétellte, hogy a férfi talált is valami okot, amiért beleköthet Petába, mielőtt beléptek volna.

A három parancsnok tisztelgett. Az új módi szerint. Széttárt ujjú tenyerüket, mint a sugárzó napot, a szívükre helyezték. Antoc egy lépéssel hátramaradt, az ajkán félmosoly játszott, mintha mulatságosnak találná, amikor azonban a tekintete rátalált Arren mellkasán a sötét, perzselt lyukra, elkomorodott.

Arren felszegte az állát. Többé nem fogja rejtegetni Hestra lángjait.

– Felség… – Peta szólalt meg elsőként. A két nappal ezelőtti eset óta mindig Arren közelében volt, mint a személyes pajzsa. Ahol Elónak kellett volna állni.

– Köszönöm, parancsnokok – bólintott Arren. – Remélem, minden rendben van!

– Azért jöttünk, hogy megismerjük a terveit, királyom? – kérdezte Antoc nyílt szemtelenséggel. Risiah kifejezéstelen arccal nézte a térképet. A mű az egész helyiséget beterítette, beborította a tizenkét személyes asztalt. – Vagy talán módot próbálunk találni arra, hogy etessük a sereget, miközben a meddő mezőkön malmoznak az ujjaikkal? – tette hozzá. – A tanács kincsesládái még mindig üresek?

– Antoc parancsnok, mostanában hányszor járt a tanács ülésein? – kérdezte Peta halkan. A három erőd harangjainak zúgása elhallgatott.

Antoc arca elsötétült. A királyi tanácsba csak a nagy házak vezetőit hívták meg; a parancsnokok tanácsát hagyományosan más úton kérték ki. Igaz, ez még abból az időből maradt így, amikor egyetlen lovagparancsnok volt csak.

– A seregben szolgálóknak nyugdíjat ígértek – mondta haragosan. – A király előző lovagparancsnokának szava által. – Arrenre sandított. – Ahogy látom, egyre kevesebb a hajó, egyre kevesebb a pult a piacon, és egyre kevesebb követ érkezik a szomszédainktól. Van szemem, és eszem is, hogy tudjam, mit látok.

– És éles nyelve is van, ami igencsak szeret vergődni – vágta rá Arren. – Csak óvatosan vele, fel ne vágja a száját.

Veszedelmes csend következett. Risiah szeme csillogott a visszafojtott nevetéstől. Őt mint a három parancsnok legfiatalabbikát és legszegényebbikét, mindenestől semmibe vették.

– Felség, mindössze úgy értettem, hogy a ki nem fizetett katonák dühösek – váltott hangnemet végül Antoc. – A dühös és pénztelen katonák elfeledkeznek a hűségről.

– És ön elfeledkezik róla? – kérdezte Peta. Meg sem kellett mozdulnia, hogy fenyegetőnek tűnjön. Olyan volt, mint a szikla széléről megindulni készülő lavina.

Antoc szipogott, megreccsentette a nyakát, aztán alig láthatóan meghajtotta a fejét.

– Bocsánatot kérek, felség.

– Naphozó – javította ki Arren. Apró, de édes győzelem.

Antoc szemhéja megrándult, de visszanyelte, akármit is akart mondani.

– Bocsánatot kérek, Naphozó.

Arren mosolygott. Már sokszor kívánta, hogy bárcsak kitérdeltethetné Antocot az udvarba, az ablaka alá, de ez a kis behódolás is kellemes volt.

A parancsnoknak mindazonáltal igaza volt. Hangot adott a félelemnek, amely Arren rémálmaiban már megtestesült: egy tétlen sereg, tele dühvel, amelynek egyetlen célpontja lehet: a király, aki megígérte nekik a világot. Tennie kellett valamit, valami nagyszabásút, hogy kiélesítse a kardokat és az elméket, és megerősítse a helyzetét is.

– Barátaim! – Előrelépett, a térkép felé intett. – Parancsnokok. Lássák, amit én látok.

Risiahnak nem kellett kétszer mondania. Láthatóan alig várta, hogy a pergamen közelébe jusson.

– Ez igazán nagyszerű – jelentette ki, és az ujjával végigsimította az északi partvidéket. Peta visszafogottabb volt; Arren neki már megmutatta a térkép egyes részleteit, amelyek az ő lovagjaitól érkezett jelentések alapján készültek el, de az egészet még nem látta így, egyben, újrarajzolva, teljes részletességében. – Middren olyan aprólékosan és szép színekben van ábrázolva…

– Ez nem festmény – közölte vele Arren bosszankodva. – Ez haditerv.

Risiah és Antoc összenézett, aztán Antoc Petára pillantott, aki érzelemmentesen állta a tekintetét. Arren hagyta, hadd gondolják végig a mondatot, hadd lássák, hogy nem fél a csendtől. Nem fél semmitől.

– Ugye tudják, mi történt a Craier-házzal – jegyezte meg; nem kérdés volt. Csak Antoc alig észrevehető elsápadása árulta el, hogy van némi fogalma arról, mire céloz Arren. Risiah megdermedt, aztán megköszörülte a torkát.

– Lázadást szítottak, királyom.

A veigát tehát tájékoztatták, de annyi esze már nem volt, hogy tudja, mikor kell hallgatni. Ebből mégis látszott, hogy Arren jóváhagyására vágyik. Antoc ellenben kivárt, várta, merről kezd ismét fújni a szél.

– Igen – bólintott rá. – És sereget is gyűjtöttek hozzá. A tanács nem tett semmit. Nem értik, mikor kell cselekedni, ellentétben velünk. – Ezzel beismerte, hogy a tanács, a királyi tanács tudta nélkül lépett fel egy nemesi házzal szemben. A bizalmába avatta őket, és egyben Petáéba is. Risiah és Antoc most vajon gyáván visszakozni fog, vagy közelebb lép, mert megértik, mit ajánl nekik? Helyet a belső körében, ahol még a nagy házaknak sincs szavuk?

– A király gyorsan tett igazságot – vágta rá Peta. – A fegyverek nagy része azonban nem került elő. A fenyegetés továbbra is fennáll.

Antoc megköszörülte a torkát. Arren nem kételkedett, hogy belemegy a játékba, azonban a saját érdekében.

– Bátor döntés volt… Naphozó – mondta. – A Craier-háznak azonban sok barátja volt.

– És sokan közülük még ebben a hónapban sürgősen meg is tagadták őket – vágta rá Arren, és a térképhez tűzött négy levél felé intett. – A Vittosk-, a Graiis-, a Geralfi- és a Tulenne-ház. – Antoc pislogott, Risiah arcára megkönnyebbülés ült ki, Arren azonban még nem fejezte be. – Mindazonáltal a Vittosk és a Tulenne család fejei megtriplázták a személyes testőrségüket. – Megérintette a térképre rajzolt címereket. – Lessciában terjednek a röpiratok, és egyre több a zarándok. A Geralfi család az istenekkel tanácskozik.

Risiah köhintett, és felvonta a szemöldökét. Az istenekkel ő foglalkozott.

– Ezt hogyan tudta meg, felség?

– Az erő a zár, de az információ a kulcs, amely nyitja – mondta Arren. Ezt Elótól hallotta, ő pedig az anyáitól. – A lovagjainkat információk gyűjtésére küldtem ki.

– A békefenntartókat? – képedt el Antoc. – Én azt hittem, hogy csak…

– Malmoznak az ujjaikkal? – vágott bele Arren. Antoc elhallgatott. Arren örömmel látta, hogy most az egyszer nem is tudja folytatni. A lovagok segítségével úgy térképezte fel az országát, mint egy sakktáblát, megismerte az erősségeit, gyengeségét, hűségét, ahogy a háborúban is tették, Elo meg ő.

Elo mindig megverte sakkban. De az csak egy kis tábla volt. Erre a térképre több becsvágy került, mint amiről Elo valaha álmodhatott.

A veigád elrejti a színeit, suttogta neki Hestra. Az idősebb pedig megkérdőjelezi a tekintélyedet.

Arren mély lélegzetet vett.

– Jogos az aggodalmatok a sereg kifizetését illetően – ismerte be. – A pénz azonban megvan, mindössze a tanács nem hajlandó felszabadítani. Északon a Spurrisk-földek, délen a Yesef-birtokok tíz éve nem látott bő termést takarítottak be, azonban a weildi raktárakban megrothad a gabona, a sakre-i magtárak pedig kiürülnek. Nem bízom a tanács jóhiszeműségében. Nem úgy, ahogy az önökében.

A mögöttes üzenet egyértelmű volt. Válasszák őt, a tanács meg mehet a francba. Erre legalább még Antoc is elmosolyodott.

– Tehát, amikor csatáról beszél… – Antoc közelebb lépett a térképhez. Nem volt más a teremben, mégis összeesküvőn lehalkította a hangját. Arren biztosra vette, hogy megnyerte magának. A parancsnok jobban vágyott a hatalomra és befolyásra, mint a nőkre, Arren azonban ezt a maga javára fordíthatta. Risiahon már nehezebb volt eligazodni. Hestrának igaza volt, ugyanakkor a manipulálható veigák általában nem voltak hosszú életűek.

– A határokon belül – felelte. – Az ország még mindig megosztott a házak között, de a nép bizonyosságra vágyik. Tudni akarják, kinél van a hatalom. Nálunk! – Hestra érdeklődése megmelegítette a vérét. – Parancsnokok – folytatta –, együttesen a miénk a legnagyobb sereg Middrenben. A hazánkért harcoltunk. Önök hárman akkor is mellettem álltak a csata hevében, amikor a legtöbb nemes elmenekült. – Arren már látta is, hogy Antoc szeme mohón felcsillan; Petáé is ragyogott, de a büszkeségtől. Az anyjával szemben állva ilyesmit sosem látott, ilyen fényt nem bírt idézni. Már nem remegett a keze. – Mi vagyunk az istenek elpusztítói, a fény és a remény hozói. Az emberek nem a nemesi házaktól várhatják a biztonságot, hanem tőlünk. Három év telt el Blenraden óta. Emlékeztessük őket, mit értünk el. Győztesként meneteljünk végig az országon, és mutassuk meg nekik a seregeink erejét!

Remélte, hogy Hestra figyel rá. Antoc válla kissé ellazult, a lábát enyhén szétterpesztette, és alig láthatóan felszegte a fejét. Menetelni könnyebbnek hangzott, mint harcolni, és kisebb kockázattal is járt.

Risiah sötét szeme most Arren mellkasát vizsgálta, belenézett a nyílt hasadékba, amelyet nem takart el többé. Végül biccentett.

– És hol? – kérdezte a veiga. – A Craierek vagy a Geralfik földjén? – mutatott a térképre, ahol a hegyek és a síkságok között kanyarogtak az utaknak alig nevezhető kocsiösvények. – Az utak nehezen járhatók, az emberek gyanakodnak. Ráadásul… – Antocra sandított, majd visszafordult Arren felé. – Ráadásul drága is lenne, felség. Még ha minden adót és tizedet be is szedünk.

– Egyetértek – bólintott Arren. – Ezek a vidékek teljes egészében a tengerrel való kapcsolataiktól függnek.

Mindannyian Lessciára néztek, a nagy belső kikötővárosra Middren legnagyobb folyóján, a Daesen. Ott volt a gazdagság, a szabadság, a kereskedelem.

– Lesscia – mondta ki Risiah. Peta homlokára halvány árnyak húzódtak. A tartása, a karja, a szeme hunyorítása arra utalt, hogy nem tetszik neki.

– Peta parancsnok? – kérdezte Arren. A nő félmosollyal válaszolt, szinte eltorzult tőle az arca.

– Aggódom, hogy a Yether-ház esetleg túl erős. Vagyonosak, és sok a külföldi kapcsolatuk. Még egy teljes diadalmenettel is nehéz lesz megingatni őket.