Benedek Elek

VÉGE JÓ, MINDEN JÓ ÉS MÁS MESÉK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

AZ ARANYEKE

HABAKUK

HARAGSZIK-E, GAZDURAM?

A MEGFELEZETT AJÁNDÉK

A GRÓFKISASSZONY

TÖBBET ÉSSZEL, MINT ERŐVEL

BUKTÁNOVICS BUKTÁN

A CSUDAÁLLATOK

PÉTER ÉS JANCSI

BÉLA KISASSZONY

KILENC

A KÓRÓ ÉS A KIS MADÁR

A VÖRÖS SAPKA

KISOKOSKA

A DICSEKEDŐK

A CSIZMADIA SZERENCSÉJE

A KIRÁLY KÉPE

IGAZSÁG ÉS HAMISSÁG

AZ ÁRVÁK PÉNZE

A MACSKA MEG AZ EGÉR

A ROSSZ ÉS A JÓ SZEG

A VASORRÚ BÁBA

A NAGYOT MONDÓ LEGÉNY

A HÁROM KÍVÁNSÁG

MIT BESZÉLTEK A SZAMARAK?

A MEGŐRIZETT JUHOK

A FŐTT BORSÓ

TOLDI MIKLÓS

A KOLOZSVÁRI BÍRÓ

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS A HUSZÁR

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS A SZÁZESZTENDŐS EMBER

MESE EGY BOLOND EMBERRŐL ÉS EGY BOLOND ASSZONYRÓL

A LÓ MEG AZ EGÉR

A LOMPOS MEDVE

A FARKAS KOMA KÁNTORSÁGA

AZ ÖRDÖG HÍDJA

BOLONDOS GYURKA

FADÖNTŐ

A NYULAK PÁSZTORA

A BÍRÓ LEÁNYA

RÓKÁNÉ MEG A RÁK

RÓKÁNÉ MEG A VADGALAMB

RÓKÁNÉ FOGA LIBACOMBRA VÁGYIK

RÓKÁNÉ LAKODALMA

MACKÓ KOMA ÉS RÓKÁNÉ KOMÁMASSZONY

KIÉ A BUNDA?

HOLLÓ ÚR MEG RÓKÁNÉ

A BOLONDOK

MEGÖLŐ ISTEFÁN

ÖRDÖG JÁNOSKA

PIPE KISASSZONY

A MEZEIEGÉR

A BANYA

JÁNOS VITÉZ

A KULCS

A BIMBÓ

AZ EGERECSKE

DOLGOZZ, MACSKA!

A TÜLÖKVÁR

SZENT ANNA TAVA

MAROS ÉS OLT

A TORDAI HASADÉK

FIRTOS ÉS TARTOD

A VÁRÉPÍTŐ MEG A FORRÁSFAKASZTÓ TÜNDÉR

MIRKÓ KIRÁLY ÉS A BŰBÁJOS

A NAGY BŰBÁJOS

TÜNDÉRORSZÁGBAN

SZIKRA

AZ ÖREG MEG AZ IFJÚ CSUDAFA

A FÖLD SZELLEME

CSENGŐVISSZHANG

VÉGE JÓ, MINDEN JÓ

AZ ARANYEKE

Volt egyszer egy király. Ennek a királynak annyi volt az aranya, hogy szinte kifolyt a kincseskamrából, s azt sem tudta már, hogy mit kezdjen azzal a tenger sok arannyal. Gondolt erre, gondolt arra, hogy mije nincs neki, s egyszerre csak a fejére koppintott.

– Megvan! Faekém is van, vasekém is van, de még nincs aranyekém!

Nosza, hívatta az udvari kovácsot, adott neki tíz darab aranyrudat, s megparancsolta, hogy csináljon belőle ekét.

Hiszen a kovács meg is csinálta az ekét, a király meg kitette a palota tornácára, hadd csudálják az emberek. No, volt is csudálója az aranyekének! Csak egy öreg parasztember hümmögött. Rászólt a király:

– Hó! Megállj! Mit hümmögtél?

– Nem hümmögtem én egyebet, felséges királyom, csak azt, hogy oktalanság aranyekét csináltatni, mikor jobb annál a vaseke.

Hej, szörnyű haragra lobbant a király!

– No, te paraszt, ezt a mondásodat megkeserülöd! Ha három nap alatt meg nem mondod, hogy mit ér ez az eke, karóba húzatom a fejedet!

Hazament az öregember nagy búval-bánattal, nem találta helyét, folyton sóhajtozott, olyan szomorú volt, mint a háromnapos esős idő.

– Ugyan bizony – kérdezte a leánya –, mi nagy bánatja esett kigyelmednek, apámuram?

Mondja az öregember, s ahogy mondja, nagyot kacag a leánya.

– No, ezen ugyan kár búsulni! Menjen vissza a királyhoz, s mondja meg neki, hogy ne legyen olyan nagyra az aranyekéjével, mert többet ér annál egy jó májusi eső.

Ment az öregember egyszeribe, s mondta a királynak:

– Felséges királyom, életem-halálom kezébe ajánlom, ami a szívemen a számon, hát csak azt mondom, hogy ne legyen olyan nagyra az aranyekéjével, mert többet ér annál egy jó májusi eső.

– Mit?! Egy májusi eső?! – kacagott a király.

– Bizony többet, felséges királyom, mert jó májusi eső nélkül nincs jó termés, márpedig egy jó termés ezer aranyekénél is többet ér.

– Mondasz valamit, mert jár a szájad – szólt a király elgondolkozva. – Ej, de nem hiszem, hogy ezt te találtad volna ki.

– Azt én nem is mondom, felséges királyom. Van nekem egy leányom, az találta ki.

– Úgy? No, hát adok én neked egy marék lent, vidd haza a leányodnak, s mondd meg neki, hogy fonja meg, s szőjön belőle annyi vásznat, hogy az alatt minden katonám férjen el, mert különben karóba kerül a feje.

Hej, csak még most búsult igazán az öregember! Hogy lehessen egy marék lenből annyi vásznat szőni, hogy a királynak minden katonája elférjen alatta?! Hiszen annyi katonája van a királynak, hogy égen csillag, földön fűszál nincs annyi.

Hazamegy nagy búval-bánattal, mondja a leányának az üzenetet, az meg akkorát kacagott, hogy csak úgy csengett belé az udvar; mikor aztán jól kikacagta magát, felkapott a földről egy darabka fát, s mondta:

– Vigye ezt a darabka fát a királyhoz, s mondja neki: csináltasson belőle orsót, rokkát meg szövőszéket, akkor aztán én is megszövöm a vásznat ebből a marék lenből.

Ment az öregember, vitte a darabka fát, mondta a királynak az üzenetet, az meg csak csóválta a fejét, hümgetett.

– Ejnye, ejnye, okos leány a te leányod, eredj, hozd ide, hadd látom!

Egy perc, kettő belé sem telt, már ott állott a leány a király színe előtt.

– No, te leány – mondta a király –, látom, hogy nemcsak okos, de szemrevaló is vagy: te az enyém, én a tied, ásó, kapa s a nagyharang válasszon el minket.

Egyszeribe nagy lakodalmat laktak, s még ma is élnek, ha meg nem haltak.

HABAKUK

Volt egyszer egy király s annak egy igen kedves udvarmestere: Habakuk a neve. Valahányszor a királynak tanácsra volt szüksége, Habakukhoz fordult, s Habakuk adott is tanácsot, de nem az ő fejében termett az. A hamis Habakuk mindig egy kevés haladékot kért, hogy el ne siesse a tanácsadást, aztán hirtelen összehívta a soktudó embereket, akik a király udvarában laktak, azok aztán meghányták-vetették a dolgot, Habakuk meg szaladt a királyhoz a jó tanáccsal, s úgy adta elő, mintha az ő fejéből pattant volna ki. Hanem a tudósok megsokallották Habakuk csalafintaságát, s panaszra mentek a királyhoz.

– Felséges királyom – mondta a szónokuk –, panaszunk van Habakukra. Mi fundáljuk ki a jó tanácsokat felséged részére, s mégis Habakuké a tisztesség. Már pedig higgye meg felséged, hogy ez a Habakuk hatökör. Soha még egy jó tanács nem született az agyában. Tessék csak próbára tenni.

– Jól van – mondotta a király –, majd próbára teszem. – S kegyelemben elbocsátotta a tudósokat.

Mindjárt hívatta Habakukot.

– No, Habakuk, tudom, hogy te vagy a legbölcsebb ember az országban, s bizonyosan megfelelsz arra a három kérdésre is, amit én neked most feladok. Felelj meg hát nekem először is erre: hol kél fel a nap? Másodszor: milyen messze van a föld az égtől? Harmadszor pedig: mit gondolok én?

– Felséges királyom – izgett-mozgott Habakuk –, nehéz kérdések ezek bizony, nem tudok megfelelni mindjárt. Hanem ha három napot kapnék a három kérdésre, talán kisütnék valamit.

– Jól van, hű szolgám, Habakuk, megadom a három napot – mondotta a király, s Habakuk mély hajlongások közt eltávozott.

Hej, szegény Habakuk! Most már mit csináljon? A tudósokhoz nem fordulhatott, mert hiszen jól tudta, hogy azok mártották be a királynál. Nem volt maradása a palotában, de még a városban sem, búsan bolyongott a város határán, a végtelen pusztaságon. Amint ment, mendegélt, megszólítja egy juhász, aki éppen Habakuk juhait őrizte:

– Adjon isten, nagy jó uram, miért olyan szomorú?

– Hej, ne is kérdezd, nagy a gondom!

De a juhász addig faggatta, hogy Habakuk elmondta, mi nyomja a lelkét.

– No, ez ugyan nem nagy dolog – mondotta a juhász. – Kár ezért búsulni, hopmester uram. Cseréljünk ruhát, hadd menjek én a királyhoz, majd megfelelek én a kérdésekre.

Habakuk nem sokáig gondolkozott, levetette csillogó-villogó ruháját, aztán a juhász subáját hátára vetette, a botját kezébe vette, s úgy billegett-ballagott a nyáj után, a juhász meg felvette a fényes hopmesteri ruhát, s ment a király színe elé.

Bezzeg, hogy a király nem ismerte meg, mert jóformán rá se nézett, csak odavetette:

– No, Habakuk, kész vagy-e a feleletekkel?

– Kész, felséges uram.

– Hát hol kel fel a nap?

– Felségednek a palotában, nekem meg a pusztán.

– Hogyhogy neked a pusztán?

– Úgy, hogy ma ott virradtam meg, mert éjjel-nappal a pusztán jártam-keltem.

– No, jól van, Habakuk, akkor hát helyesen feleltél meg az első kérdésre. Nos, milyen messze van a föld az égtől?

– Az bizony éppen olyan messze, mint az ég a földtől.

– Nagyon helyes, Habakuk. Mégiscsak te vagy a legokosabb ember az országban. No, most felelj a harmadik kérdésre: mit gondolok én mostan?

– Felséged bizony azt gondolja, hogy Habakuk áll felséged színe előtt, pedig csak a hopmester juhásza áll, ő meg őrzi helyettem a nyájat.

– Bizony, ha úgy van – mondotta a király –, ez órától fogvást te vagy az én hopmesterem, Habakuk meg csak maradjon juhásznak.

Így lett a juhászból hopmester, a hopmesterből pedig juhász.

HARAGSZIK-E, GAZDURAM?

Volt egyszer egy gazdaember, annak egy felesége. Egy gyermekük sem volt, s olyan gazdagok voltak, hogy azt sem tudták, mijük van. No, nem csuda, ha gazdagok voltak. Fösvény volt a gazda is, fösvény az asszony is, különösen az asszony. Még azt sem engedte az urának, hogy szolgát fogadjon. Minden dolgot a gazda végzett: szántott, vetett, aratott, csépelt.

Azt mondja egyszer a gazda a feleségének:

– Feleség, ezt én tovább így nem győzöm, rúdra kerül a bőröm. Elmegyek, s szolgát fogadok.

– Jól van – mondja az asszony –, nem bánom, fogadjon kend szolgát, csak azt előre megmondom, hogy János nevűt valahogy ne fogadjon, mert tudja kend, hogy a János nevű embereket nem szeretem.

Elmegy a gazda, s amint megy az úton, találkozik egy legénnyel. Kérdi a legényt:

– Hová-merre, öcsém, nem állanál-e be hozzám szolgálatba?

– Beállanék biz én, mert éppen szolgálatot keresek – mondja a legény.

– Hát hogy hínak? – kérdi a gazda.

– Jánosnak, szolgálatjára.

– Jaj, fiam, akkor nem fogadhatlak, mert a feleségem a világból is kikerget, ha János nevű szolgát fogadok.

Továbbmegy a gazda, találkozik egy másik legénnyel, fel akarja fogadni, hát annak is János a neve. Otthagyja azt is, megy tovább, találkozik harmadikkal, negyedikkel, ötödikkel, mind ügyes, derék legénynek látszott, de valamennyinek János volt a neve.

„No – mondja a gazda magában –, még csak eggyel találkozzam, legyen a neve János, nem bánom, én megfogadom, aztán lássa, mit csinál a feleségem.”

Hát az éppen úgy is lett. Találkozik a hatodik legénnyel, annak is János volt a neve. Isten neki, felfogadja, kezet csapnak.

Kérdi a gazda:

– Hát mi bért kívánsz, fiam?

– Nem kívánok én semmit – mondja a legény. – Csak kössünk egyezséget, hogy amelyik kettőnk közül megharagszik a másikra, az a másik szíjat hasíthasson annak a hátából.

Mondtam, hogy fösvény ember volt a gazda, jó szívvel ráállott az egyezségre, s gondolta, hogy a felesége is majd örül, mert az még nálánál is fösvényebb volt. Hazamegy a gazda a legénnyel, s az volt az asszonynak az első kérdése:

– Mi a neve?

– Ezt bizony, feleség, Jánosnak híják.

Hej, megharagszik az asszony, felkapja a seprűt.

– Kitakarodjék kend a házamból, vigye a szolgáját!

– Feleség, ne bolondozz – mondja a gazda –, becsületes legény ez, ha János is a neve. Egy krajcár nem sok, annyi bért sem kíván.

Bezzeg hogy mindjárt tetszett az asszonynak a legény. Másnap reggel mondja a gazda a legénynek:

– Fogj be négy ökröt, János, s menj az erdőbe fáért. Nesze, itt van egy kenyér meg egy sajt, vidd magaddal a kutyát is, lakjál jól a kenyérből s a sajtból, tartsd jól a kutyát is, de a kenyeret is, a sajtot is hozd egészen haza. Menj arra, amerre a kutya megy. Ahol az erdőn megáll, ott kell fát vágni.

Befogja János a négy ökröt, megy mindenütt a kutya után. Az erdőn, ahol a kutya megállott, megállította ő is az ökröket, fát vágott, jól megrakta a szekeret, aztán letelepedett egy fa alá, s elővette a kenyeret meg a sajtot. A kenyéren is meg a sajton is egy jó nagy lyukat vágott, kenyérnek is, sajtnak is a belét megette, azután a haját mind a kettőnek szépen visszatette; a kutyának, egy falat nem sok, annyit sem adott. Azzal szépen elindult hazafelé.

Beérnek a faluba, a kutya ment mindenütt elöl, érnek a kapu elé, de a kutya nem várta, amíg a kaput kinyitják, hanem átugrott rajta. Mondja János magában:

„A gazdám azt mondta, hogy mindenütt a kutyám után menjek, hát én most hogy hajtsam át ezeket az ökröket a kapu felett?” Rittyegtet az ostorával, üti, vágja, biztatja az ökröket, de bizony azok nem tudtak általmenni a kapun. Fogja János a fejszét, darabokra vagdalja az ökröket, a szekeret, a fákat, s azon-módúlag keresztülhajigálja a kapun, be az udvarba.

Jön ki a gazda, látja, hogy mit csinált János, elfutja a méreg s a bosszúság.

– Mit tettél, te gazember?!

– Azt, mit gazduram parancsolt. Mindenütt a kutya után jöttem. A kutya keresztülszökött a kapun, de az ökröket hiába biztattam, nem tudtak utána szökni, hát a kutya után hajigáltam. De talán bizony haragszik, gazduram?

– Dehogy haragszom, dehogy haragszom, most vagyok a legjobb kedvemben.

No, ez így eltelt, jő a vasárnap. A gazda s a felesége megy a templomba, Jánost otthon hagyják, s a gazda meghagyja neki, hogy menjen a juhakolba, s amelyik juh először rátekint, azt ölje s nyúzza meg, főzzön jó paprikást. Visszakiáltott az asszony:

– Te János, aztán tégy belé sárgarépát s petrezselymet is!

Kimegy János a juhakolba, s hát egy juh sem néz rá. Kap egy botot, elkezdi dögönyözni a juhokat, s amennyi volt, egyszeribe mind ránézett. No bizony, ha egyszerre néztek rá, megölte valamennyit. Egyet megnyúzott, a húsát bográcsba tette, s főzte a paprikást. Egyszerre csak eszébe jut, hogy sárgarépa meg petrezselyem is kell a húshoz. Az ám, a gazda az egyik kutyáját Sárgarépának, a másikat Petrezselyemnek hívta. Fogta magát, megnyúzta a kutyákat is, s a húsukat beleaprította a juhhús közé.

Hazajön a gazda s a felesége, az asszony kitálalja a paprikást, leülnek az asztal mellé, elkezdenek falatozni. Híja a gazda Jánost:

– Gyere, János, egyél te is.

– Csak egyék isten hírével, gazduram, én már a magamét elvégeztem. Úgyis sok a dolgom.

– Ugyan mi dolgod lehet vasárnap?

– Hej, van nekem elég! Leszúrtam a juhokat mind, s most meg kell nyúznom.

– Mit beszélsz, he?

– Hát a gazduram azt mondta, hogy amelyik juh először rám pillant, szúrjam le s nyúzzam meg. Mind egyszerre néztek rám, én hát mind leszúrtam, s most majd meg is nyúzom. De talán bizony haragszik is, gazduram?

– Dehogy haragszom, sohasem voltam még ilyen jókedvemben. Hanem úgy tetszik nekem, János, hogy sárgarépát s petrezselymet mégse tettél a paprikásba.

– Bizony tettem én – mondja János. – Megöltem a Sárgarépát meg a Petrezselymet, ott a húsa a bográcsban.

– Jaj, istenem, istenem – óbégatott az asszony –, ez az istentelen legény mindenünkből kiforgat! Kikergesse kend a házamból, mer különben kendnek sem lesz itt maradása!

– Ne félj, feleség, ki is kergetem!

– Talán bizony haragszik, gazduram? Megijedt a gazda, eszébe jutott, hogy mi következik a haragjára, s mondta:

– Dehogy haragszom, dehogy haragszom, sohasem voltam még ilyen virágos kedvemben.

Azzal János kiment, hogy megnyúzza a juhokat. Az asszony meg kesergett, zsörtölődött:

– Lássa, lássa, ugye, megmondtam, hogy János nevű szolgát ne fogadjon. Most már mit csináljunk? Mire az esztendeje kitellik, minket is elpusztít. Mit csináljunk?

Azt egyezik, hogy elhagyják a tulajdon házukat, s világgá mennek. Éjnek idején, mikor János alszik, megszöknek. Ami cókmókot elvihetnek, elvisznek. Maradjon az a nagy gazdaság ennek az akasztófáravaló legénynek.

Össze is szednek nagy hirtelen, amit lehetett: kenyeret, szalonnát, egy s más eleséget, ruházatot, bekötik egy zsákba, aztán este szépen lefeküsznek, s éjjel szépen megszöknek. Hanem János észrevette a készülődést, s este, mikor a gazda meg a felesége elszenderedett, a zsákot kiürítette, s szépen belebújt.

Fölkelt éjjel a gazda s a felesége, a gazda a hátára veti a zsákot, s elmennek világgá. Mennek, mendegélnek hetedhét ország ellen, s egyszer egy patakhoz értek. Nem volt híd a patakon, úgy kellett keresztülgázolni. A gazda hátáról lelógott a zsák, s a vízbe belemártódott. Nem tetszett ez Jánosnak. Volt nála egy gombostű, s azzal elkezdte szurkálni a gazdáját.

– Ejnye, gyilkos teremtette – zsörtölődött a gazda, minek tettél tűt a zsákba?

– Nem tettem én – mondja az asszony. – Bizonyosan a kendőmben maradott egy tű.

Na, keresztülmennek a patakon, még egy kicsit mennek, mendegélnek, aztán egy helyen letelepednek, hogy majd falatoznak.

Nyúl a gazda a zsákba, hogy kivegye a kenyeret, s hát, kiugrik belőle János!

– Jézus, Mária, Szentlélek, hát te itt vagy?!

– Én itt, gazduram, mert a jó szolga nem hagyja el a gazdáját. De talán bizony haragszik, gazduram?

– Dehogy haragszom, dehogy haragszom. Sohasem volt ilyen tulipiros kedvem világon való életemben.

Na, mentek hárman. Mit tehettek egyebet, nem tudtak szabadulni Jánostól. Addig mentek, mendegéltek, amíg éppen az Óperenciás-tenger partjára értek. Ott letelepednek, tüzet csinálnak, s elküldik Jánost, hogy keressen tűzre való fát.

Amíg János odajárt, elkezdettek tanakodni, hogy s mint tudnának megszabadulni tőle.

– Hiába mesterkedünk, feleség – mondta a gazda –, meg nem szabadulunk ettől a kötélrevalótól.

– Dehogynem – mondta az asszony. – Majd megmutatom én kendnek, van nekem eszem. Majd este, ha lefekszünk, lábbal a tenger felé fekszünk. Jánost a lábunkhoz fektetjük, s éjjel, mikor alszik, belerúgjuk a tengerbe.

Visszajő János a fával, a gazda s a felesége lefekszik lábbal a tenger felé, s mondják Jánosnak, hogy feküdjék a lábukhoz.

„Ehe – mondta magában János –, tudom már, hogy miben mesterkedtek!”

De nem szólt semmit. S úgy feküdt le, ahogy a gazdája mondta. De a szemét világért le nem hunyta.

Kérdezte a gazda mindegyre:

– Aluszol-e, János?

– Nem aluszom, gazduram. Őrzöm kigyelmeteket, nehogy ellopják.

Addig vártak, hogy János elaludjék, hogy mind a ketten szépen elaludtak. János meg ébren maradott. Hanem egyszer éjjel az asszony felébredt, egy kicsit félrement, s hopp! – Jánosnak sem kellett egyéb, lefeküdt a gazda mellé.

Aközben visszajött az asszony, s álmos fejjel lefeküdt a János helyére, s ott mindjárt el is aludott. Csak éppen ezt várta János, oldalba lökte a gazdát:

– Hallá-e, ébredjen, János már alszik, rúgja a tengerbe. Nekihuzakodik a gazda, s belerúgja a feleségét a tengerbe. Arra felszökik János, nagyot kacag. Talpra ugrik a gazda is, hallja a felesége sivítását.

– Mit tettél, te gazember?!

– Én, gazduram, nem tettem semmit.

Uccu, utána a gazda a feleségének, beleugrik a tengerbe, kihúzza nagy nehezen. Akkor szalad Jánosnak:

– No most, te kötélrevaló, megöllek!

– Talán bizony haragszik, gazduram? Tartsa a hátát!

S elővette a fehérvári bicskáját, hogy szíjat hasítson a gazdája hátából.

– Mondja még egyszer; haragszik-e, gazduram?

Megjuhászodott a gazda, s mondta:

– Dehogy haragszom, dehogy haragszom, lelkem édes fiam, sohasem voltam ilyen jókedvemben!

Ha a gazda haragudott volna, János a hátából szíjat hasított volna. Ha János a gazda hátából szíjat hasított volna, az én mesém is tovább tartott volna.

Holnap János legyen a ti vendégetek.

A MEGFELEZETT AJÁNDÉK

Volt egyszer egy királyfi. Ez a királyfi vadászni ment az erdőbe, s úgy belemelegedett a vadászatba, hogy egyszerre ráesteledett, s ment volna haza, de nem találta meg az utat a nagy sötétségben. No, most mit csináljon? Bolyongott jobbra-balra, s nagy későre megpillantott valami gyenge világosságot. Nosza, odament egyenesen, s hát egy kis házikó ablakában pislogott az a világosság. Bekopogott az ablakon, s mindjárt ki is szólt a gazda:

– Ki kopog?

– A királyfi. Adsz-e szállást, jó ember?

– Adok hát – felelt a gazda, s nyomban ajtót nyitott, betessékelte a királyfit, aztán felköltötte a feleségét meg a leányát, hogy készítsenek vacsorát a királyfinak.

Csupán egy kakasuk volt, azt hamarosan leölték, megkopasztották, megsütötték, s erősen kérték a bocsánatot a királyfitól, hogy szegény létükre jobb vacsorával nem szolgálhatnak. De a királyfi éhes volt mint a farkas, pompásan ízlett a vacsora. Aztán jó puha ágyat vetettek neki, s úgy aludt reggelig, mint a bunda.

Jókedvvel kelt fel a királyfi, megköszönte a szíves vendéglátást, elbúcsúzott a szegény emberektől, s hazáig meg sem állott. Ahogy hazaért, megparancsolta az inasának, hogy vigyen ide meg ide, ennek s ennek a szegény embernek egy sült kakast, egy kalácsot, egy hordócska bort s tizenkét tallért. Mindjárt indult is az inas, de merthogy messze volt az erdő, megéhezett útközben, s kapta-fogta magát, megette a kakasnak a felét. Aztán továbbment, de most meg erősen megszomjazott, s kapta-fogta magát, megitta a hordócska bornak is a felét. De ez nem volt elég az ebadtának, a kalácsnak is a felét megette. Aztán mit gondolt, mit nem, a tizenkét tallérból hatot a lajbija zsebébe csúsztatott. Gondolta, elég lesz annak a szegény embernek hat tallér is.

Na, megérkezett az inas, átadta a királyfi ajándékát, volt öröm a háznál, de a leány, aki ritka okos volt, gyanút fogott, belelátott a hamis inas veséjébe. Nem hihette, hogy a királyfi éppen fél kakast, fél hordó bort, fél kalácsot s hat tallért küldjön.

– Hallod-e – szólt az inasnak – ha megmondanád, üzennék valamit a királyfinak, de úgy, ha szórul szóra átadod az üzenetet.

– Hogyne – fogadkozott az inas. – Hadd hallom!

– Hát először ezt mondjad:

Annak, aki éjjel dalol,
Fele elveszett valahol.

Az inas utánamondta az üzenetet.

– Másodszor ezt mondd neki:

Miért csak fél a hold második negyedben?
Sehogy sem tudok eligazodni ebben.

A harmadik üzenet ez volt:

Fenn is tele, lenn is tele,
Mégis hiányzik a fele.

A negyedik üzenet ez volt:

Tizenkét hónap egy évben,
Hogy lett hat belőle éppen?

Az inas hazament, s szórul szóra elmondta az okos leánynak mind a négy üzenetét. A királyfi végighallgatta, aztán nem tudta, mit csináljon, haragudjon-e vagy nevessen, de annyira megtetszett az elmés üzenet, hogy elkacagta magát.

– No, te huncut, tudod-e, hogy mi van abban a négy üzenetben? Az van benne, hogy a kakasnak meg a kalácsnak a felét megetted, a bornak felét megittad, a tizenkét tallérnak a felét zsebre vágtad. Igaz-e?

– Igaz, felséges királyfi. Kegyelem árva fejemnek!

– Jól van, megkegyelmezek, mert szerencsédre, a te hamisságodból tudtam meg annak a leánynak a nagy okosságát. Ilyen feleség való énnekem!

Még aznap aranyos hintót küldött az okos leányért meg a szüleiért, s mindjárt meg is tartották a lakodalmat.

Ma is élnek, ha meg nem haltak.

A GRÓFKISASSZONY

Hol volt, hol nem volt, az Óperenciás-tengeren innét, hetedhét országon túl, még a hármas üveghegyen is túl, volt egy gazdag grófné s annak egyetlen leánya. Szép volt a grófkisasszony, olyan szép, hogy a napra lehetett nézni, de rá nem, hanem akadt is annyi kérője, hogy nem győzte a válaszadással.

Különösképpen volt három testvér, grófúrfiak, azok minden istenadta nap meglátogatták a grófkisasszonyt. De ezek a grófúrfiak olyan fényes gúnyába jártak, hogy királyfiknak is beillettek volna, hanem hogy hol s merre az igazi hazájuk, azt senki lélek sem tudta, csak hírét hallották, hogy a várostól nem messze, az erdőben van egy kakassarkon forgó fehér márványpalotájuk, az telis-tele van arannyal, ezüsttel, gyémánttal s mindenféle drágasággal. Dicsekedtek is sokat a grófúrfiak, hogy mi mindenük van, s folyton kérték a grófkisasszonyt, hogy egyszer nézze meg a palotájukat, ha arrafelé lesz járása-kelése.

Addig mondtak, addig beszéltek, hogy a grófkisasszonynak nagy kedve kerekedett a palota látására, s föltette magában, hogy egyszer, mikor a grófúrfiak nem is gondolják, odamegy, hadd lássa: igaz-e, nem-e, mit azok beszéltek. Egyszer aztán nem szólt sem anyjának, sem senkinek, kisétált az erdőbe, s addig járt-kelt ott, míg a palotára nem talált.

Szeme-szája elállt a csodálkozástól. Mert sok szép palotát látott már, de ilyen szépet, ilyen ragyogót soha még világéletében. Gondolkozott egy kicsit, bemenjen-e, ne-e, de úgy elfogta a kíváncsiság, hogy nem tudott visszafordulni.

Felindult a palotába. Tiszta fehér márványgarádicson ment föl, s amint ment, számolta a garádicsokat. Mikor a századikra lépett, hangosan is mondta: „Száz!”

Abban a pillanatban megszólal mellette egy madár, aki aranykalitkában ugrándozott:

– Vigyázz magadra, te szép leány!

A grófkisasszony megáll ijedten, néz a madárra, nem tudja, mire vélje a madár szavát, szinte vissza is fordul, de aközben látja, hogy odább még szebb garádicsok következnek, tiszta vörös márvány kőgarádicsok, s továbbmegy. Számolja azokat is, s mikor éppen százat számlált, mondja hangosan is: „Száz!”

Hát ott is megszólal egy madár:

– Vigyázz magadra, te szép leány!

A grófkisasszony úgy megijedt, hogy reszketett, mint a nyárfalevél, de éppen hogy egy arannyal, gyémánttal kirakott ajtó előtt állott, amilyent sohasem látott: nem fordult vissza, hanem benyitott az ajtón.

Hej, volt, ami volt eddig, de most majd megvakult a szertelen ragyogástól. Aranyasztalok, -székek, -lócák, -almáriumok, minden színarany, gyémánttal kirakva, földig tükrök körös-körül, s ez így volt hetvenhét szobán keresztül. A hetvenhetedik szobában volt három ágy, ez a grófúrfiaké lehetett, a falakon tenger sok puska, kard s mindenféle gyilkos szerszám. Haj, de szinte szörnyethalt ijedtében! Na, ezt ugyan senki se csudálja, mert mit látott még a hetvenhetedik szobában! Egy leányformát, mely csupa éles beretvából volt összerakva, s ez a beretvaleány egy rettentő nagy mélység fölé volt állítva. S éppen abban a pillanatban, ahogy ezt látja, sikoltást hall a szomszéd szobából, s megismeri, hogy az egy jó leánypajtásának a hangja. Na, mit tegyen?

Hirtelen bebújt az egyik ágy alá, s úgy várta, hogy mi lesz. Hát, uram teremtőm, a grófúrfiak bevonszolták az ő leánypajtását, lerángatták róla drága selyemruháját, ujjairól lehúzták a drága aranygyűrűket; akkor aztán beleállították abba a beretvából rakott leányformába, s azzal a szegény leánynak vége volt. Hanem egy gyűrű valahogy a földre esett, s az ágy alá gurult, éppen az alá, ahol a grófkisasszony kuporgott. A legfiatalabb gróf mindjárt meg akarta keresni, de a másik kettő azt mondta:

– Hagyjad, majd reggel elékerül, s ha nem kerül, az sem baj: van elég.

Aztán lefeküdtek, elaludtak. Éjféltájban a grófkisasszony kimászott az ágy alól, s szörnyű félelmek közt visszament a hetvenhét szobán, szaladva szaladott az erdőn át haza. Másnap a grófúrfiak – na, mit mondok, grófúrfiak, zsiványok voltak bizony – nagy cifrán megint beállítottak a grófkisasszonyhoz, s megint csak a palotájukra kerítették a beszéd sorát.

– Ó, én már láttam álmomban – mondotta a grófkisasszony. – Elmondjam-e, hogy mit láttam?

– Mondja, mondja – biztatták a zsiványok.

– Hát úgy láttam álmomban, hogy a palotának száz fehér márványkő garádicsa van... igaz-e?

– Száz, száz!

– Azon a száz garádicson felmentem, s ott láttam egy szépen szóló aranytollú madarat aranykalitkában. Van-e olyan madár?

– Van bizony!

– Onnét továbbmentem, s éppen száz vörös márványkő garádicsot számláltam. Ott is volt egy szépen szóló aranytollú madár aranykalitkában. Igaz-e?

– Igaz, igaz!

– Akkor beléptem egy arannyal, gyémánttal kirakott aranyajtón, s végigmentem rengeteg sok szobán, s mindenikben színarany asztal, szék, lóca, almárium. Igaz-e?

– Igaz, igaz!

– Éppen hetvenhét szobát számoltam meg. A hetvenhetedikben volt három ágy. Igaz-e?

– Igaz, igaz – mondották a zsiványok, de akkor már égett a föld a talpuk alatt, mert sejtették, hogy a grófkisasszony valósággal járt ott, s nem álmában.

– Volt abban a szobában egy beretvából összerakott leány is. Igaz-e?

De már erre nem volt szavuk a zsiványoknak, megijedtek szörnyen.

– Abba a beretva-leányformába beledobtak maguk egy leányt, az én pajtásomat. Igaz-e? Itt a gyűrűje is, ni!

Na, mikor ezt mondta a grófkisasszony, a zsiványok eszük nélkül szaladtak ki a palotából. De szaladhattak, mert az ajtókat elállották a katonák, a zsiványokat megfogták, s a király még aznap kimondotta rájuk a halálos ítéletet. A tenger kincset pedig, ami a palotában volt, mind a szegényeknek adatta.

TÖBBET ÉSSZEL, MINT ERŐVEL

Réges-régen, talán ennek előtte ezer esztendővel történt, hogy az oroszlán a vaddisznóval meg a farkassal nagy erős barátságot kötött, s a három jó barát együtt indult szerencsét próbálni. No hiszen, amerre csak elhaladtak, jaj volt mindenféle oktalan állatnak. Szörnyen garázdálkodott, pusztított a három jó barát. S mert maguknál erősebbre sehol sem akadtak, roppant mód elbizakodtak. Mondta is egy napon az oroszlán:

– Már azt szeretném látni, ki bírna legyőzni minket hármunkat!

– Kicsoda? Hát az ember! – jegyezte meg a farkas.

– Ugyan, ne gyerekeskedj – szólt az oroszlán –, hiszen én egymagam leverek egy csapat embert. Hej, csak jönne már egy felénk!

– Jól van, jól – mondta a farkas. Alig mentek tovább egypár lépést, jön feléjük egy iskolás fiú.

– Ez az ember? – kérdi az oroszlán.

– Nem, ez még nem ember – válaszolt a farkas.

– Akkor hát nem is kötök bele.

Mentek tovább. Még százlépésnyire sem haladtak, egy öregember tipegett feléjük. De olyan nagyon öreg volt, hogy alig tudott elébb-elébb lépegetni.

– Hát ez az ember? – kérdi az oroszlán.

– Ez sem az – válaszolt a farkas –, ez csak volt.

– Hát járjon ez is békével – szólt az oroszlán.

S továbbmentek, mendegéltek, mígnem egy nagy rengeteg erdőbe nem értek. Amint törtettek keresztül a sűrűségen, hát egy fiatal favágóra bukkantak.

– Nos, ez az ember? – kérdi az oroszlán.

– Ez már az! – válaszolt a farkas.

Az oroszlán egyszeribe megszólította a favágót:

– Szerencsés jó napot, atyafi! Azt mondja rólad a farkas, hogy te mindhármunkkal el tudnál bánni. Ugyan bizony, miféle fegyvered van?

– Nekem? – szólt a favágó. – Nincs egyebem a fejszénél, na meg – tette hozzá – talán az eszem...

– Úgy! Az eszed! Hát vedd elé az eszedet, s győzz le minket.

– Az ám – jegyezte meg a favágó –, de mikor otthon feledtem!

– Sebaj! Szaladj, farkas komám, haza az ő házába, s hozd el az eszét.

A favágó most elővett egy darab papirost, s azt írta rá a feleségének, hogy egy nagy káposztanyomtató követ kössön a farkas nyakára. A farkas elvette a levelet, és sietett vele a favágó feleségéhez; ezalatt meg az oroszlán és a vaddisznó úgy vigyáztak reá, akár a szemük világára. De eltelt egy óra, két óra, három óra, a farkas nem jött vissza. Amint a bolond megengedte, hogy a favágóné követ kössön a nyakára, vége volt neki, a falusi nép agyonverte a tehetetlen vadat.

A favágó ezalatt szörnyen megéhezett, kenyeret, szalonnát vett hát elő, s elkezdett falatozni.

– Ejnye – szólal meg az oroszlán –, de jó szagú valamit eszel, mi légyen ez?

– Ez bizony vaddisznó szalonnája – súgta az ember.

Egyéb sem kellett az oroszlánnak, nekiugrott a vaddisznónak, s darabokra tépte.

– Megállj – kiáltott az ember –, ne így edd meg! Ha szalonnát akarsz, akkor azt szépen ki kell vágni.

– Az ám – szólt az oroszlán –, igazad van, nem is jó ez így szőröstül-bőröstül, vágd ki hát, neked van késed. Hanem tudod, mit? Kötözz meg egy fához, míg a szalonnát kivágod, mert nem állok jót magamról, hogy egyszerre föl nem falom.

A favágó se mondatta kétszer, úgy megkötözte az oroszlánt egy fához, hogy csak úgy ropogott belé a csontja. Hanem ezzel még nem érte be.

– Próbáld meg csak: el tudnád-e szakítani a kötelet? – mondta az oroszlánnak.

Az oroszlán nekirugaszkodott, s a kötél szerteszét szakadozott, mintha nem is lett volna.

– Erősebben, édes fiam, erősebben! – biztatta a favágót.

Hiszen nem kellett azt biztatni. Most már úgy megkötözte, hogy elbődült belé az oroszlán, s igazán szeretett volna megszabadulni. Az ám, de nem ment ez olyan könnyen, s a szegény ember is felhasználta a jó alkalmat: fejszéjével agyoncsapta a hatalmas állatot.

Megmutatta, hogy: „többet ésszel, mint erővel”.

BUKTÁNOVICS BUKTÁN

Volt egyszer egy szegény ember, úgy hívták, hogy Buktánovics Buktán. Egyszer csak beállít hozzá Rókáné komámasszony, s mondja:

– Hallod-e, te Buktánovics Buktán, akarod-e feleségül venni a cár leányát?

– Mit beszélsz? Talán bizony megbolondultál?! – mordult rá Buktánovics Buktán.

– Dehogy bolondultam, dehogy bolondultam. Van-e pénzed?

– Van két krajcárom.

– Add csak ide.

Buktán odaadta a pénzt. Rókáné komámasszony nagy hirtelen felváltotta négy félkrajcárra, s szaladott a cárhoz, s mondta:

– Hallod-e, cár, adj nekem egy fertályvékást, hadd mérje meg a pénzét az én gazdám, Buktánovics Buktán!

– Nesze, vigyed! – mondotta a cár.

Rókáné komámasszony hazaszaladt a vékással, ott egy félkrajcárt beleszúrt a hasadékába, szaladt vissza a cárhoz, s mondta:

– Hallod-e, cár, adj egy félvékásat, mert nem elég a fertályvékás!

– Nesze, vigyed!

Uccu, szaladt Rókáné komámasszony, egy félkrajcárt ennek is beleszúrt a hasadékába, aztán rohant vissza a cárhoz, s mondta:

– Adj egy egész vékást, mert a félvékás sem elég!

– Nesze, vigyed!

Ami pénz maradott, azt az egész vékásba dugta Rókáné komámasszony, s szaladt vissza a cárhoz.

– Na – kérdezte a cár –, mind megmérted a Buktánovics Buktán pénzét?

– Mind. Most pedig add feleségül a leányodat az én gazdámnak, Buktánovics Buktánnak.

– Jól van, hát csak hozd ide azt a Buktánovics Buktánt.

Szaladott a komámasszony, meg sem állott hazáig.

– Hamar, hamar, Buktánovics Buktán, öltözz fel szaporán!

Hiszen nem kellett ahhoz sok idő, hogy Buktánovics Buktán felöltözzék. Csak úgy lógott róla a rongy, mikor a cárhoz elindultak. De tudta a komámasszony, hogy mit csinál. Amint egy iszapos tó mellé értek, Buktánovics Buktánt belelökte a tóba, az kettőt-hármat fordult benne, s csupa iszap lett a ringyes-rongyos ruhája.

– Na, most bújj a bokrok közé – mondotta a komámasszony –, s várj meg ott engem.

Azzal elszaladt a komámasszony a cárhoz, elmondta nagy lelkendezve, hogy járt, mint járt a gazdája, kölcsönözzön neki hamar egy rend ruhát, akármilyet, mert különben nem jöhet a városba Buktánovics Buktán.

– Nesze, itt a ruha.

Szaladott a komámasszony a ruhával, egykettőre felöltözött a gazdája, úgy mentek a cár palotájába, ahol meg volt terítve ebédre, s mindjárt asztalhoz is ültették Buktánovics Buktánt.

Még látni sem látott Buktánovics Buktán ilyen szép, ilyen fényes ruhát, nemhogy rajta lett volna, mint amilyen most rajta volt; nem is vette le a szemét róla, folyton a ruhát csudálta.

– Hallod-e – kérdezte halkan a cár a komámasszonyt –, mért néz mindig magára Buktánovics Buktán?

Mondta a komámasszony:

– Szégyelli magát, hogy csak ilyen ruha van rajta. Soha életében nem viselt még ilyen ócska ruhát. Add oda neki a húsvéti ruhádat.

Azután Buktánovics Buktán füléhez hajlott, s azt súgta neki:

– Ne nézd mindig magadat, te szamár!

Buktánovics Buktán most körültekintett a szobában, a szeme megakadt egy aranyozott széken, s le nem vette róla.

– Miért nézi mindig azt a széket? – kérdezte halkan a cár a komámasszonyt.

– Azért, mert nála ilyen székek a fürdőszobában vannak.

A cár egyszeribe kidobta a széket a szobából, komámasszony pedig odasúgott Buktánovics Buktánnak:

– Ne nézd mindig a széket, nézz ide meg oda.

No, de már ideje volt, hogy a házasságról beszéljenek. Hiszen nem kellett erről sokat beszélni, mert a cárnál volt bőven étel-ital, minden, egykettőre megtartották a lakodalmat, s amikor a lakodalomnak vége volt, felrakták három hajóra a cárkisasszony celebuláját, a fiatal pár is felült a hajóra, de még a cár is nagy kísérettel, s elindultak Buktánovics Buktán országába, mely valahol a holdban lehetett, mert a földön nem volt, az már szent igaz. Csak komámasszony nem ült hajóra, ő a parton előreszaladott. Amikor aztán már jó messzire jártak, egyszerre csak felszaladott komámasszony egy magashegy tetejére. Annak a hegynek a tetején volt egy nagy kőház, s ahhoz a kőházhoz, akár hiszitek, akár nem, rettentő nagy ország tartozott.

Gyorsan beszaladt a házba Rókáné komámasszony, s hát az egyik szobának szegletében ott ásítozott Sárkányovics Sárkány, a kemencepadkán Hollóvics Holló, s mellette begyeskedett Kukuriku-Kakasovics Kakas.

– Ó, ó, ó – sápítozott a komámasszony –, mit csináltok ti itt, szerencsétlenek! Hát nem tudjátok, hogy mindjárt itt lesz a cár, s porrá égetteti a házatokat?

– Jaj, jaj, jaj, mit csináljunk, hova bújjunk?

– Kukuriku-Kakasovics bújjon a hordóba, Hollóvics Holló a ládába, Sárkányovics Sárkány a szalmazsákba – rendelkezett a komámasszony.

No, elbújtak mind a hárman, s amint megérkeztek a hajók, komámasszony a hordót is, ládát is, a szalmazsákot is, mind a tengerbe dobatta, aztán a cár kisasszony drága celebuláját a házba felhordatta.

Így lett végül felesége, háza, országa, mindene Buktánovics Buktánnak.

Aki nem hiszi, járjon utána!

A CSUDAÁLLATOK

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ember, a szakálla kender. No, én sok országot-világot bejártam, de ilyen embert még nem láttam, de még hírből sem hallottam. Nem a szakálla miatt mondom ezt, hanem azért, hogy ez az ember soha igazat nem mondott, s ha szóra nyitotta a száját, csak úgy dőlt belőle a hazugság. S haj, mekkorákat hazudott!

Hát erről az emberről mesélek én nektek. Egyszer ez a világhazugja ember elment a vásárra, ottan találkozott egy atyafiával, bezzeg hogy örvendeztek egymásnak, s töviről-hegyire elkérdezték egymástól: mi újság otthon? Hogy s mint megy a soruk?

Hiszen csak ez kellett a hazug embernek, hogy beszédnek eredhetett.

– Hej, nekem, hála legyen az istennek, ugyancsak jól megy a sorom. Annyi a pénzem, hogy majd felvet. Ökrömnek, lovamnak, birkámnak számát sem tudom. Hanem ez mind semmi. Van nekem egy olyan csuda nagy ökröm, hogy nagyobb egy elefántnál. Aztán van egy kakasom, aki pótolja az órát: minden áldott órában éppen akkor kukorékol, mikor a toronyban üt az óra. Hm. Ez még semmi. Van egy olyan kutyám, hogy úgy ír s olvas, mint a vízfolyás.

– Ejnye, ejnye – álmélkodott az atyafi –, ezek igazán csudaállatok. No, majd egyszer ellátogatok kigyelmedhez, hadd lássam a gazdaságát s különösen azokat a csudaállatokat.

Azzal istennek ajánlották egymást, ez is, az is ment az útjára. Hanem a hazug ember, amint hazafelé ballagott, megbánta ám szertelen dicsekedését. „Ejnye, ejnye – mondotta magában –, mégsem kellett volna ilyen nagyokat füllenteni. Mit mondok majd, ha csakugyan meglátogat az én atyámfia?”

Ahogy hazament, nem tudta elhallgatni a felesége előtt, hogy micsoda nagy bolondságot csinált. Mi lesz most, ha eljön az atyafi?

De amilyen nagy hazug volt az ember, éppen olyan furfangos volt a felesége. Azt mondta az urának:

– Bizony ha füllentett, akkor csak menjen el kend hazulról, s vissza se jöjjön, míg hírt nem adok kendnek. Majd helyrecsavarintom én a kend dolgát, ha ide jő az atyánkfia.

Hát el is ment a hazug ember, s bezzeg hogy két nap sem telt belé, jött az atyafi.

– Adjon isten, húgomasszony. Itthon van-e az én kedves öcsémuram?

– Ó, lelkem bácsi – sopánkodott a furfangos asszony –, éppen ma reggel mentek Budára, annak a csuda nagy ökörnek a hátán!

– Ugyan ugye? Ejnye, de sajnálom. Pedig éppen azt a csuda nagy ökröt szerettem volna meglátni. Hát azt a csudakakast, amelyik pontosan órára kukorékol, láthatnám-e?

– Hogyne, hogyne!

Amint mentek az ól felé, éppen délre harangoztak, s hát, uram teremtőm, a kakas egy nagyot kukorékolt!

– No, ez igazán csuda – álmélkodott az atyafi. Pedig csak véletlen volt a kakas kukorékolása.

De mikor az asszony az ól ajtaját kinyitotta, a kakas akkor is kukorékolt ám egy jó nagyot.

– Hát most mért kukorékolt? – kérdezte az atyafi.

– Jaj, lelkem bácsi, ez a kakas olyan kakas, hogy akkor is kukorékol, ha idegen ember jő hozzánk. Jelenti, hogy vigyázzunk, hátha rossz szándékkal jött az idegen ember.

– No, ez igazán csudakakas – áradozott az atyafi. – Hát az a csudakutya, melyik írni s olvasni tud, hol van?

– A csudakutya? Hétszámra nincs az itthon, lelkem bácsikám. Hol ebbe, hol abba a városba jár, s írni meg olvasni tanítja a kutyákat.

Az atyafi fejét csóválta, de most már nem szólt semmit. Elbúcsúzott, s amint ment hazafelé, folyton hümgetett, fejét csóválta.

– Lám, lám – mondotta magában –, nagy hazug az én atyámfia, de különb hazug a felesége. Ami igaz, igaz: ügyesen kihúzta az urát a hazugságból – még nagyobb hazugsággal.

PÉTER ÉS JANCSI

Hol volt, hol nem volt, valahol messze volt, de nem is olyan messze, talán a falu végén vagy azon túl, lehet hogy innét: volt egyszer egy szegény ember. Nem volt ennek a szegény embernek egyebe ezen a világon, csak a két fia s a nagy nyomorúsága. Jó nagy kamasz volt mind a kettő – az egyiket Péternek hívták, a másikat Jancsinak –, dolgoztak is, amennyire tőlük kitelhetett, de nem sokra mentek, csak szegények maradtak az apjukkal együtt. Sokat töprenkedtek, hogy mi úton-módon javíthatnának a sorsukon, de hiába, nem haladtak sem elébb, sem hátrább. Amikor éppen legjobban töprenkednének, hazaállít a szomszéd fia, aki három esztendeig inaskodott egy csizmadiánál, s hát, olyan cifra úri gúnyában került haza, hogy az egész falu csudájára járt.

– Ejnye no – pusmogott magában a szegény ember –, hát az én fiaimból nem lehetnének olyan nagy urak, mint ez a legény?! Dehogynem, csak meg kell próbálni.

Azzal nyakába vetette a tarisznyáját, s elindult a két fiával világgá. Addig mentek, mendegéltek, amíg éppen a király városába nem értek. Amikor a palota előtt voltak, a szegény ember leültette fiait a kapu előtt egy kőpadra, s ő maga bement az udvarba, hogy kihallgatást kérjen a királytól. A király éppen jókedvében volt, s a szegény embert azonnal a színe elé bocsátották.

– Nos, mi bajod, mi jóba jársz, te szegény ember? – kérdezte a király, ahogy a szegény ember belépett.

– Én bizony, felséges királyom, életem-halálom kezedbe ajánlom, azért jöttem, hogy fogadd be a két fiamat: Pétert és Jancsit inasnak. Nem bánom én, ha tíz esztendő múlva szabadulnak is föl, legalább akkor ember lesz mind a kettőből.

Nevetett a király, egész lelkéből nevetett a szegény ember beszédjén, de a fiait befogadta inasnak, s a szegény ember nem tudott hová lenni a nagy boldogságtól, hogy most már az ő fiaiból királyok lesznek, csak becsülettel – inaskodjanak.

Hiszen csak nevessetek, mert ennek fele sem tréfa. Péter és Jancsi elsőbben béresinasok voltak, de olyan jól viselték magukat, hogy fél esztendő múltán a király kinevezte őket csizmatakarítónak. Telt-múlt az idő, s a király annyira megszerette a két testvért, hogy akár hiszitek, akár nem – fiának fogadta mind a kettőt, mert neki nem volt gyermeke.

Hej, ez volt csak a gyöngyélet! Annyi volt a pénzük, mint a pelyva, azt se tudták, hogy mit csináljanak a temérdek sok pénzzel. De jó fiúk voltak, s nem feledkeztek meg az édesapjukról. Egyszer meg is kérték a királyt, engedje nekik, hogy meglátogassák igazi apjukat, s hadd vigyenek neki egy kevés pénzecskét. A király szívesen megengedte, s egy szekeret meg is rakatott színarannyal, hogy azt vigyék haza az édesapjuknak, s aztán ismét térjenek vissza.

Elindulnak a szekér arannyal, s estefelé beérnek egy rengeteg nagy erdőbe. Amint haladnának az erdőn át, csak előugrik a sűrűségből tizenkét tolvaj, s egy szempillantásra elveszik tőlük a szekeret aranyostul, lovastul, s még a tetejébe jól el is döngették szegényeket.

Összevissza verve tántorogtak be egy városba, de nem kaptak sem ételt, sem italt, mert pénzük nem volt, s mindenütt azzal fizették ki, hogy „ma pénzért, holnap ingyen”.

Volt a város két végén két vendéglő. Bemennek az egyikbe, de olyan megtépázva állítottak be, hogy a vendéglős szállást sem adott nekik. De addig könyörögtek, hogy a vendéglős megszánta őket, s azt mondta nekik:

– Hallják kendtek! Menjenek el a város túlsó végire, ott van egy vendéglő, ott majd kapnak szállást.

El is mentek ebbe a vendéglőbe, s kaptak is szállást, de mindjárt megmondom, hogy miért. A vendéglősnének nem élt az ura, de minden éjjel feljárt a vendégszobába, s ott, ami húst sülve, főve vagy elevenen talált, mind egy falásig megette. Gondolta a vendéglősné, éppen kapóra jönnek ezek a szegény legények, hadd egye meg az ura lelke ezeket sült hús helyett. Olyan ágyat vetett a legényeknek, hogy még a királynál sem háltak pompásabban.

Éjfél felé járt az idő, s Jancsi lefeküdt, de Péter nem, még fennmaradt, hogy kipucolja a csizmákat. Éppen javában fényesítette a csizmát, amikor egyszerre csak fölpattan egy lappancs a szoba közepén, s egy rettenetes nagy bajuszú ember ugrott ki. Egy csöppet megrettent Péter, de a nagy csattanásra fölébredt Jancsi is, s amikor látták mind a ketten, hogy az bizony csak egy nagy bajuszú ember, s egyéb semmi, egyet se féltek, csak várták, hogy mit akar. Ez pedig sodorintott a nagy bajuszán jobbról is, balról is, s aztán megszólalt:

– No, már ma úri vacsorám lesz, két embert is eszem egyszerre!

– Hej, fogd meg, Péter, üssed, Péter! – rikkantott Jancsi, s mire kiszökött az ágyból, Péter már a földön gyomrozta a nagy bajuszú embert. Nekiesett Jancsi is, s úgy agyabugyálták a nagy bajuszút, hogy szuszogni is alig tudott.

Most már könyörgésre fogta a nagy bajuszú, s rimánkodott, hogy csak addig ne öljék meg, amíg egy titkát el nem mondja, mert különben ezután is föl kellene járnia.

– Hát jól van, mondd el – biztatták a legények. – De hát ki vagy? Azt mondd meg legelébb!

– Én a vendéglősné ura vagyok – nyöszörgött a nagy bajuszú – egy esztendeje, hogy meghaltam, de nem egészen, s addig nem is halok meg igazán, amíg azt a kilenc kád aranyat, ezüstöt s gyémántot, amit a pince alatt rejtegetek s amit hamis úton szereztem, ki nem osztottam a szegények között.

A legények nem hittek neki, megkötözték, s úgy vezették le a pincébe. No de most már hittek. Mert ott éppen két kád gyémánt volt, s attól olyan világosság, mint fényes nappal a mezőn, s a két kád gyémánt mellett ott sárgállott még három kád arany, s ott fehérlett négy kád ezüst. A kádak mellett volt a koporsó, ebbe szépen belefektették a nagy bajuszút, aztán egy csomó gyémántot fölvittek a szobába. Most lefeküdtek s elaludtak, mintha semmi sem történt volna. Hajnalban a vendéglősné fölkelt, s bement a szobájukba, hogy összeszedje a legények csontjait, amit az ura meghagyott, de csak visszaesett nagy ijedségében, amikor szemébe vakított az a rakás gyémánt, s hallotta, hogy a legények horkolnak javában.

Reggel a legények szekereket fogadtak, egy kád aranyat, egy kád ezüstöt s egy kád gyémántot megtartottak maguknak, a többit pedig szerteszét küldötték az egész országba, s kiosztották a szegények közt. Aztán elindultak hazafelé a rengeteg kinccsel. Amint mentek, mendegéltek, megint egy nagy erdőbe értek. Alig haladtak egy keveset, hát egy akasztott embert vesznek észre egy fán. Azt mondja Jancsi:

– Vágd le, Péter, s vigyük el, mert még hasznát vehetjük.

Péter le is vágta, s az akasztott embert föltették a szekérre. Továbbmennek, s megint találnak egy akasztott embert. Péter ezt is levágja, s fölteszik a szekérre. Még egy harmadikat is találtak, amint továbbmentek, s azt is levágták, s a szekérbe tették.

Eközben szépen elsötétedtek az erdőben. Azon kezdettek gondolkozni, hogy hol hálnak, de egyszerre csak valami gyönge világosságot vettek észre a sűrűségben. Arrafelé tartottak, s mentől jobban közeledtek arrafelé, annál jobban nőtt a világosság. Ők csak mentek elébb, elébb, s egyszerre azon vették észre magukat, hogy egy nagy tűzhöz érkeztek. A körül a nagy tűz körül tizenkét tolvaj heverészett, s vastag cserfa nyárson egy juhot sütöttek.

Péter és Jancsi látták, hogy rossz helyre kerültek, de már nem húzódtak vissza, hanem összeszedték a bátorságukat, s köszöntek a tolvajoknak illendőképpen.

– Jó estét, atyafiak – így kezdette Péter –, mi is itt hálnánk, ha megengednék.

– Mért ne? – felelték a tolvajok.

Ezzel a legények letelepedtek. De még jóformán meg se pihentek, azt mondja Jancsi Péternek:

– Eredj, Péter, hozd ide egyiket a szekérből, hogy mi is vacsoráljunk.

Péter elment, s odavitte az egyik akasztott embert.

– Ez igen szagos – mondotta Jancsi –, eridj, hozz másikat.

Péter visszament, s egyszerre elhozta mind a kettőt.

– Ejnye, no! Ezek meg igen hitványak – zsémbelt Jancsi –, tapogasd meg ezt az atyafit... – s rámutatott a legkövérebb tolvajra.

A tolvajok csak összenéztek. Már elébb megszeppentek, hogy miféle népek lehetnek ezek, hogy embert esznek, de most már úgy megijedtek, hogy egyszerre fölugrott mind a tizenkettő, s úgy elszaladtak, hogy vissza se mertek nézni, a sok rablott kincset pedig odahagyták.

Így aztán a legények nyugodtan alhattak egész éjjel. Virradatkor felszedelőzködtek s továbbindultak. Szerencsésen haza is érkeztek az öreg apjukhoz, aki majd kiugrott a bőréből, amikor meglátta a fiait a temérdek sok kinccsel. A szegény emberből lett is olyan gazdag ember, hogy csudájára járt az egész vidék, a fiai pedig visszamentek a királyhoz, hogy fölváltsák a királyságban. Melyik lett a király: Péter-e, Jancsi-e, vagy talán mind a kettő, azt én bizony nem tudom, de az szent igaz, hogy még most is élnek, ha meg nem haltak. Aki nem hiszi, járjon utána!

BÉLA KISASSZONY

Béla kisasszonyról mesélek most nektek, aki az aranyosszéki királynak volt a leánya. Mikor volt, mikor nem, magam sem tudom, valamikor régen lehetett: volt Aranyosszéken egy király s annak egyetlen leánya: Béla kisasszony. Ez a király a halálos ágyán minden birtokát Béla kisasszonyra testálta, de azzal a feltétellel, hogy két névvel éljen: az egyik neve Béla legyen, a másik meg Etelka, s egyszer fiú, másszor leányruhát viseljen.

Még jóformán el sem temették a királyt, hírül adják Béla kisasszonynak, hogy jőnek a tatárok. Több sem kellett Béla kisasszonynak, a várfalvi hegyen nagy erős várat építtetett: „Na – mondta –, most már jöhetnek a tatárok!”

Hanem Béla kisasszony nem ült mindig a várban, ki-kijárt a vár mellé a rétre, leányruhában. Ott a vár tövében volt egy kút: oda járt itatni a juhaival egy Petur nevű juhász, s ott mindennap találkozott vele Béla kisasszony – Etelka képében.

Dali szép legény volt Petur, megtetszett Béla kisasszonynak, szerette volna, ha ő is feljő a várba, hívta is nemegyszer, de Petur mindig azt mondta: elmennék én veled a világ végére is, de a juhaimat nem hagyhatom. Mit gondolt, mit nem Béla kisasszony, egy reggel kiment a kúthoz, s mondta nagy búsan Peturnak:

– Hej, szegény Petur, rossz hírt hozok neked. Néném, Béla kisasszony be akarja töltetni a kutat, mert maholnap jőnek a tatárok, s azt akarja, ne találjanak vizet.

– Bizony ha betölteti a kutat a nénéd – mondotta Petur –, eladom a juhaimat, mert csak nem nézem, hogy szomjan elpusztuljanak.

Petur még aznap vásárra hajtotta a juhait, eladta őket, s felment a várba. Kereste Etelkát, de helyette Béla kisasszonyt találta férfiruhában, s nem ismert rá.

Kérdezte Béla kisasszony:

– Mi jóban jársz, szegény juhászlegény?

– Hallottam a húgodtól, hogy betölteted a kutat. Mit volt mit tennem, eladtam a juhaimat, s most idejöttem, ha szolgálatot találnék nálad.

– Jól van, szegény juhászlegény, én meg is fogadlak, mert látom, hogy ügyibevaló legény vagy. Az legyen az első dolgod, hogy menj ki a várbéli népekkel, s töltsd be a kutat.

Kiment Petur vagy századmagával, töltötték a kutat egy hétig, éj-nap szakadatlan, be is töltötték, de a víz azért hol itt, hol ott buggyant ki. Odament Béla kisasszony is, s mondta Peturnak, aki erősen szomorú volt, hogy a dolgának nem tudott embere lenni:

– Hej, Petur, Petur, többet hittem felőled. Oltatlan mésszel s kovácsszénnel kell beforrasztani a likakat, többet nem fakad fel víz.

Petur megszégyellette magát, de úgy tett, amint Béla kisasszony mondotta, s hát csakugyan, többet a víz föl nem fakadott.

Két nap sem múlt el azután, hogy a kutat betöltötték, megjöttek a tatárok, körülfogták a várat. Annyian voltak, mint a fűszál, a rét csak úgy feketéllett tőlük. Hét álló hétig vívták, döngették a várat, egyszer-egyszer tízen-húszan fel is másztak a vár fokára, de Petur s Béla kisasszony csak úgy hajigálták le a cudarokat. Közbe-közbe Béla kisasszony leányruhába öltözött, s míg a tatárok békében hagyták, Peturral sétálgatott a kertben, s csak a jóisten tudja, mi szép szavakat mondottak egymásnak. Egyszer azonban nagyon szomorú volt Béla kisasszony. Mondta Peturnak:

– Hallod-e, Petur, egy hétig sem tart már az eleség, s akkor a tatárok kezére kerülünk. Gondoljunk ki valamit, különben csak a másvilágon leszünk egymásé.

Mondta Petur:

– Én már gondoltam valamit. Átszököm a torockószentgyörgyi várba, és segedelmet kérek Zuzótól.

Ez a Zuzó híres vitéz volt, övé a torockószentgyörgyi vár.

Mindjárt elhatározták, hogy Peturt, mintha halott volna, lepedőben leeresztik a várfokáról az Aranyos folyóba, s addig úszik, míg valahol, hol a tatárok nem látják, kiúszik a partra. Csakugyan, amint alkonyodott, sötétedett, Peturt lepedőbe csongolyították, kötélen az Aranyos folyóba eresztették. De hiába volt sötét, a háromorrú kán, ámbátor Béla kisasszony kilőtte volt a középső orralyukán keresztül az egyik szemét, észrevette, hogy valakit lepedőben leeresztettek, s kifogatta Peturt a vízből.

Petur halottnak tette magát, de ez is hiábavaló volt, mert a háromorrú kán nem hitt a halálában. Égő parazsat tétetett a tenyerébe, szeget veretett mind a húsz körme alá: ettől majd csak felébred, ha nem igazi halott.