A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Schopenhauer-terápia

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal közösen)

Minden mulandó

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel közösen)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel közösen)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: The Gift of Therapy. An Open Letter to a New Generation of Therapists and Their Patients

Harper Perennial, 2003

Fordította Zsuppán András

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Unoka Zsolt

Marylinnek,

aki lelki társam volt az elmúlt 50 év során…

…és az óra még ketyeg

Negyedik kiadás

Copyright © 2002 by Irvin D. Yalom

First published by HarperCollins

Translation rights are arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved

Hungarian translation © 2011–2019 Zsuppán András

Magyar kiadás © 2013–2024 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Korolovszky Anna

Bevezetés

Sötét van. Benyitok a rendelőbe, de maga nincs ott. A szoba üres. Belépek és körülnézek. Az egyetlen, amit látok, a panamakalapja. Csupa pókháló.

Pácienseim álmai megváltoztak. A kalapomat pókháló lepte be. A rendelőm sötét és elhagyatott. Én pedig eltűntem.

A páciensek aggódnak az egészségem miatt: vajon lesz-e erőm a hosszú ideig tartó terápiához? Attól tartanak, nem jövök vissza a nyaralásból. Elképzelik, ahogy a koporsóm körül álldogálnak a temetésemen.

A pácienseim nem engedik, hogy elfelejtsem: megöregedtem. Nem hibáztatom őket, csak a dolgukat teszik. Nem én kértem őket, hogy meséljék el minden gondolatukat, érzésüket, álmukat? A potenciális új páciensek is csatlakoznak a kórushoz, kivétel nélkül azzal a kérdéssel üdvözölnek: „Még mindig fogad pácienseket?”

A halál tagadásának egyik fő módszere, hogy saját magunkat különlegesnek tartjuk, úgy teszünk, mintha ránk nem vonatkoznának a biológiai törvények, úgy gondoljuk, az élet nem bánhat el velünk olyan kegyetlenül, mint másokkal. Jó néhány évvel ezelőtt felkerestem egy orvost a látásom romlása miatt. Megkérdezte, hány éves vagyok, majd így szólt: „Negyvennyolc? Éppen a menetrend szerint halad.”

Tudatosan tisztában voltam ugyan vele, hogy igaza van, de valahonnan mélyről felszakadt egy sikoltás: „Miféle menetrend? Ki halad menetrend szerint? Lehet, hogy maga és mások menetrend szerint haladnak, de én biztos nem.”

Éppen ilyen nehéz feladat tudomásul venni, hogy beléptem életem utolsó szakaszába. Életcélom, érdeklődésem, becsvágyam teljesen előre látható módon változik. Erik Erikson a pszichoszociális fejlődés stádiumait tárgyaló tanulmányában1 ezt a kései fázist a generativitás (alkotóképesség) korszakának nevezi, posztnarcisztikus időszaknak, amikor a figyelem az önkiteljesítésről a következő nemzedékek iránti gondoskodás és törődés felé fordul. Most, hogy betöltöttem a hetvenet, nagyra értékelem Erikson víziójának tisztaságát. A generativitás elmélete tetszik nekem. Szeretném továbbadni, amit megtanultam, amilyen gyorsan csak lehet. A pszichoterapeuták következő nemzedékének képzése és inspirálása manapság igen nehéz feladat, mivel szakmánk válságba került. A pénzcentrikus egészségügyi bürokrácia radikálisan átszabta a pszichiátriai ellátást. A pszichoterápia egyre inkább redukálódik, mindenekelőtt azt várják, hogy olcsó legyen, és éppen ezért rövid, felszínes és felületes.

Aggaszt, hol kaphat megfelelő képzést a pszichoterapeuták következő generációja. Biztos nem az oktatási programokban. A pszichiátria arra készül, hogy végleg lemondjon a pszichoterápiáról. A fiatal pszichiáterek rákényszerülnek, hogy a pszichofarmakológiára szakosodjanak, mivel a biztosítók csak akkor fizetnek a terápiáért, ha annak művelői nem kérnek sokat (más szóval minimálisan képzettek). A gyakorló pszichiáterek mostani nemzedéke, akik egyaránt jártasak a dinamikus pszichoterápiában és a gyógyszeres kezelésben, veszélyeztetett faj lett.

Mi a helyzet a klinikai pszichológiai képzési programokkal? Elvileg ezek lennének a legalkalmasabbak a hiányzó szerep betöltésére, de sajnos a klinikai pszichológia szintén piaci nyomás alatt áll, ezért a doktori fokozatot kínáló pszichológiai iskolák a terápia tünetcentrikus, rövid, tehát finanszírozható válfaját oktatják.

Aggódom a pszichoterápia jövője miatt, félek, hogy eltorzítja a gazdasági nyomás, és elszegényedik a radikálisan megkurtított képzési programok miatt. Ennek ellenére biztosra veszem, hogy a különféle képzésekből (pszichológia, tanácsadás, szociális munka, lelki vezetés, klinikai filozófia) kikerülő terapeuták a jövőben is részt vesznek komoly doktori képzésben, és találnak lelkileg gyarapodni és változni vágyó pácienseket, akik készek belevágni a nyílt végű terápiába. Ezeknek a terapeutáknak és pácienseknek szól a könyvem.

Óva intem a diákokat a szektásságtól, és terápiás pluralizmust javaslok, vagyis több különböző terápiás megközelítés hatékony módszereinek együttes alkalmazását. Ezzel együtt alapvetően interperszonális és egzisztencialista keretek közt dolgozom. Tanácsaim jórészt egyik vagy másik perspektívából vezethetők le.

Szakmai pályafutásom kezdete óta érdeklődésem két fő területe a csoportterápia és az egzisztenciális terápia volt. Ezek párhuzamos, de különböző érdeklődések: nem folytatok „egzisztenciális csoportterápiát” – el se tudom képzelni, az milyen lenne. A két módszer nemcsak formailag különbözik (egy csoportban hat-nyolc páciens vesz részt, az egzisztenciális terápia viszont kétszemélyes műfaj), hanem alapvető értelmezési keretében is. A csoportterápiában interperszonális értelmezési keretben dolgozom: feltételezem, hogy a páciensek azért vannak bajban, mert nem tudnak kielégítő interperszonális kapcsolatokat létrehozni és fenntartani.

Amikor egzisztenciális értelmezési keretben dolgozom, egészen más feltételezésekkel operálok: a páciensek azért vannak bajban, mert szembe találták magukat az élet kegyetlen tényeivel, az egzisztenciális „adottságokkal”. Tanácsaim jelentős része az olvasók számára valószínűleg ismeretlen egzisztencialista értelmezési keretből vezethető le, ezért szükségesnek tartok egy rövid bevezetést.

Az egzisztenciális pszichoterápia definíciója: Az egzisztenciális pszichoterápia egy dinamikus terápiás módszer, amely az egzisztenciális gyökerű problémákra fókuszál.

A tömör meghatározást hadd egészítsem ki a „dinamikus módszer” definíciójával. A dinamikus szónak létezik egy köznyelvi és egy szakmai jelentése. A köznyelvi jelentés (levezethetően a görög dinaszthai gyökből, amelynek jelentése erős, erőteljes) energikus, erélyes, vitális (ebben az értelemben dinamikus egy focista vagy egy politikus). Ez a jelentés ezúttal nem releváns. Ugyan melyik terapeuta ne vallaná magát dinamikusnak, ki hirdetné magáról, hogy kifejezetten lusta és tunya?

A dinamikus szót tehát mint szakkifejezést használom, megőrizve az erővel való kapcsolatát, de utalva Freud modelljére a mentális funkciókról, amely szerint az egyénben rejlő, konfliktusban lévő erők generálják az egyén gondolatait, érzéseit, viselkedését. Ráadásul – és ez kulcsfontosságú – a konfliktusban lévő erők különböző tudatossági szinten léteznek; valójában némelyik egyáltalán nem tudatos.

Az egzisztenciális pszichoterápia tehát dinamikus terápia, amely a többi analitikus terápiához hasonlóan feltételezi, hogy tudattalan erők befolyásolják a tudatos működést. Útja azonban elválik a többi pszichoanalitikus iskoláétól, amikor feltesszük a következő kérdést: Mi a konfliktusban lévő belső erők természete?

Az egzisztenciális pszichoterápia feltételezi, hogy az embert mardosó belső konfliktusok nemcsak elfojtott ösztönös vágyakból, belsővé tett „fontos másoktól” vagy elfelejtett traumatikus emlékek szilánkjaiból erednek, hanem a létezés „adottságaival” való találkozásból is.

De mit nevezünk a létezés „adottságainak”? Ha a mindennapi élet problémáit kirekesztjük vagy zárójelbe tesszük, és mélyen elgondolkodunk a helyzetünkről a világban, óhatatlanul rátalálunk a létezés mélyebb struktúráira (Paul Tillich teológus megfogalmazása szerint a végső meghatározottságra). A pszichoterápia szempontjából – nézetem szerint ‒ négy kiemelkedő végső meghatározottság van: a halál, az elszigeteltség, az élet értelme és a szabadság. Ezek mindegyikére részletesen is kitérek majd.

A diákok gyakran kérdezik, hogy miért nem látom értelmét az egzisztenciális pszichoterápiát oktató képzési programoknak. Ennek oka, hogy az egzisztenciális pszichoterápiát soha nem tartottam különálló, független ideológiai iskolának. Egy külön oktatási program kidolgozása helyett azt javaslom, hogy minden jól képzett dinamikus terapeuta oktatását egészítsék ki olyan elemekkel, amelyek fokozzák érzékenységüket az egzisztenciális kérdések iránt.

Folyamat és tartalom

Hogy néz ki az egzisztencialista terápia a gyakorlatban? Ennek megválaszolásához ki kell térnünk a „tartalomra” és a „folyamatra”, a terápiás diskurzus két aspektusára. A „tartalom” azt jelenti, amire a szó utal – az elhangzott mondatokat, a megtárgyalt alapvető kérdéseket. A „folyamat” ettől teljesen különböző, de legalább ilyen fontos dimenzió: a terapeuta és a páciens közötti interperszonális kapcsolat. Amikor egy interakció „folyamata” a kérdés, arra gondolunk: mit mondanak a szavak (és a nem verbális kommunikáció) az interakcióban részt vevő felek közötti kapcsolatról.

A külső megfigyelő hiába várná, hogy terápiás üléseimen hosszú beszélgetéseket halljon halálról, szabadságról, az élet értelméről vagy a magányról. Az ilyen egzisztenciális tartalom csak néhány (de nem az összes) páciens számára lenne hasznos a terápia bizonyos (de nem az összes) fázisában. A jó terapeuta soha nem próbálja kierőszakolni, hogy a beszélgetés egy bizonyos tartalom körül forogjon: az igazi terápia mindig kapcsolati és nem elméleti indíttatású.

Ha ugyanezeket a terápiás üléseket az egzisztenciális irányultságból levezethető folyamat szempontjából vennénk szemügyre, egész másként festene a kép. Az egzisztenciális kérdések iránti fokozott érzékenység alapvetően befolyásolja a terapeuta és a páciens kapcsolatát, és minden egyes terápiás foglalkozásra hatással van.

Engem is meglepett, hogy milyen formát öltött ez a könyv. Bár soha nem akartam terapeutáknak szóló tanácsokat tartalmazó könyvet írni, fel tudom idézni a pillanatot, amikor az ötlet megszületett. Két évvel ezelőtt a pasadenai Huntington japánkertben sétáltam, és megnéztem a Huntington Könyvtár kiállítását a reneszánsz Anglia sikerkönyveiről. A tíz kiállított könyv közül három számozott „tippeket” tartalmazott – az állattenyésztésről, a varrásról és a kertészkedésről. Megdöbbentett, hogy évszázadokkal ezelőtt, nem sokkal a könyvnyomtatás feltalálása után a tanácsokat listázó könyvek már vonzották az olvasókat.

Réges-régen kezeltem egy írónőt, aki keservesen megküzdött két egymást követő regényével, és elhatározta, hogy nem vesz kézbe tollat, ameddig a következő téma „fenéken nem harapja”. Akkor jót nevettem a megfogalmazáson, de a Huntington Könyvtárban megértettem, mire gondolt: a téma engem is fenéken harapott. Ott helyben elhatároztam, hogy minden tervem félredobom, böngészni kezdem klinikai feljegyzéseimet és naplóimat, és eldöntöttem, hogy tanácsokkal látom el a kezdő terapeutákat.

Rainer Maria Rilke szelleme végig ott lebegett az íróasztalom fölött, miközben a könyvön dolgoztam. A Huntington Könyvtárban történtek előtt nem sokkal újraolvastam Levelek egy fiatal költőhöz című művét, és mindent elkövettem, hogy a német költőfejedelem őszinteségének, maximalizmusának és nagyvonalúságának szellemében írjak.

A tanácsokat negyvenöt éves klinikai gyakorlatom jegyzeteiből és tapasztalataiból válogattam össze. A könyv a munkám során hasznosnak talált terápiás módszerek egyvelege. Ezek a technikák és fogások olyannyira személyesek, karakteresek és eredetiek, hogy az olvasó máshol nem nagyon találkozhat velük. Éppen ezért nem alkalmas a mű terápiás kézikönyvnek, legfeljebb egy átfogó képzési program kiegészítésének. A nyolcvanöt témát véletlenszerűen választottam ki, inkább a feladat iránti lelkesedéstől vezérelve, mint egy meghatározott rendszer alapján. Először összeállítottam egy kétszáz címből álló listát, majd a kevésbé érdekeseket kihúztam.

Regényeimben sokat írtam olyan terápiás eljárásokról, amelyeket hasznosnak találtam a klinikai munkában, de írói stílusom gyakran komikus, a burleszk határán egyensúlyozó, ezért megesik, hogy az olvasók nem tudják, mennyire kell komolyan venni a leírt terápiás megoldásokat. Ezúttal a helyzet egyértelmű.

Mivel kedvenc eljárásaimat és elképzeléseimet szedtem csokorba, sok a gyakorlati tanács és kevés az elmélet. Az elméleti háttér iránt érdeklődő olvasóknak az Egzisztenciális pszichoterápia és A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata című munkáimat ajánlom.

Mivel orvosi és pszichiátriai képzést kaptam, hozzászoktam a páciens szó használatához (a latin patiens jelentése szenvedő, tűrő), de a pszichológiában és a tanácsadásban bevezetett kliens szinonimájaként használom. Egyesek szerint a páciens szó gőgös, közömbös, zárkózott, tekintélyelvű terapeuta-magatartást feltételez. A későbbiekben ennek pontosan az ellenkezője mellett érvelek: a terápiás kapcsolat véleményem szerint kizárólag nyitottságra, őszinteségre és egyenlőségre épülhet.

A legtöbb könyv, ezt is beleértve, tartalmaz néhány lényeges alapállítást, és tekintélyes mennyiségű „tölteléket”, ami az alapállításokat összeköti. Mivel nagyszámú, gyakran magában álló témát választottam ki, és az átkötőelemek jelentős részét elhagytam, a szöveg epizódszerű, botladozó jelleget öltött.

Bár a témákat véletlenszerűen válogattam össze, és feltételezem, hogy az olvasók jelentős része nem fog módszeresen végighaladni az összes fejezeten, utólag megpróbáltam olvasóbarát módon nagyobb tartalmi egységeket szerkeszteni.

Az első szakasz (1‒40) a páciens-terapeuta kapcsolat természetével foglalkozik, hangsúlyt fektetve az „itt és most” módszerre, a terapeuta énjének használatára és a terapeuta önvallomásaira.

A második szakasz (41‒51) a folyamat felől a tartalom felé fordul, és módszereket javasol a „létkérdések”, vagyis a halál, az élet értelme és a szabadság (vagyis a felelősség és a döntés) problémájának megértésére.

A harmadik szakasz (52‒76) a terápia mindennapi gyakorlata során felmerülő különböző kérdésekkel foglalkozik.

A negyedik szakasz (77‒83) az álmok fontosságát tárgyalja.

Az utolsó szakasz (84‒85) a terapeutára leselkedő veszélyekkel és a szakma áldásaival foglalkozik.

A szövegben mindenhol visszaköszönnek vesszőparipáim és kedvenc technikáim. Ugyanakkor a terapeutákat spontaneitásra és kreativitásra buzdítom. Idioszinkratikus eljárásaimat nem tekintem meghatározott terápiás módszernek, ezek pusztán az én perspektívámat tükrözik, és az én kísérleteim arra, hogy megtaláljam saját stílusomat és hangomat. Sok diák arra a következtetésre juthat, hogy más elméleti alapok és más technikai eljárások jobban illenek hozzájuk. Tanácsaim közepesen jó és jó állapotú páciensekkel végzett terápiás munkából származnak (nem pszichotikus vagy súlyosan korlátozott állapotú betegekkel dolgozom), akikkel hetente egyszer, ritkábban kétszer találkozom több mint néhány hónapos, kevesebb mint két-három éves időtartamig. Becsvágyó terápiás célokat tűzök ki: a szimptómák megszüntetése és a fájdalom enyhítése mellett a személyes gyarapodás elősegítésére és alapvető jellemváltozásokra törekszem. Tudom, hogy olvasóim egy része egészen más helyzetben van, másfajta körülmények között, másfajta páciensekkel dolgozik, rövidebb ideig tartó terápiákban. Ennek ellenére remélem, hogy megtalálják a saját kreatív módszerüket, hogy a saját helyzetükre adaptálják és alkalmazzák, amit munkám során megtanultam.

Tartalom

Bevezetés

1. Az akadályok eltávolítása

2. Kerüld a diagnózist (kivéve a biztosítótársaságok számára)

3. A terapeuta és a páciens mint „útitársak”

4. Vond be a pácienst

5. Légy megerősítő

6. Empátia: a világ a páciens ablakából

7. Az empátia tanítása

8. Engedd közel magadhoz

9. Ismerd el hibáidat

10. Személyre szabott terápia

11. Terápiás szavak helyett terápiás tettek

12. Járj te is saját élményű terápiára

13. A terapeutának sok páciense van, a páciensnek csak egy terapeutája

14. Az „itt és most” – élj vele, élj vele, élj vele!

15. Miért használd az „itt és most”-ot?

16. Az „itt és most” használata – tanulj meg figyelni!

17. Keress „itt és most” párhuzamokat

18. Vegyük sorra az „itt és most” témáit

19. Az „itt és most” stimulálja a terápiát

20. Saját érzéseidet használd adatként

21. Válogasd meg az „itt és most” használt szavaidat

22. Minden téma terápiás téma

23. „Itt és most” minden alkalommal

24. Titkok és hazugságok

25. Tiszta lap? Felejtsd el! Légy valódi!

26. A terapeuta önfeltárásának három módja

27. A terápia mechanizmusa – légy transzparens!

28. Az „itt és most” érzések feltárása – légy megfontolt

29. A terapeuta magánéletének feltárása – légy óvatos

30. magánéletünk feltárásának buktatói

31. A terapeuta transzparenciája és az egyetemesség

32. Ha a páciens nem kíváncsi rád

33. Az önbecsapás csapdája

34. Ha a pácienst messzebbre juttatod, mint ameddig te magad jutottál

35. Amikor a páciens segíti a terapeutát

36. Bátorítsd a páciens önfeltárását

37. Visszacsatolás a pszichoterápiában

38. Hatásosan és szelíden adj visszajelzést

39. Fokozd a visszajelzés iránti fogékonyságot a „részek” használatával

40. Visszajelzés: akkor üsd a vasat, amikor kihűlt

41. A halálról

42. Teljesebb élet és halál

43. Hogyan beszéljünk a halálról?

44. Beszélj az élet értelméről

45. Szabadság

46. Segítsd a pácienst a felelősségvállalásban

47. Soha (szinte soha) ne dönts a páciens helyett

48. Döntések: királyi út az egzisztenciális alapokhoz

49. Fókuszálj a döntéssel szembeni ellenállásra

50. Tanácsadással segíts a tudatosság elérésében

51. A döntéshozatal előmozdítása – egyéb eszközök

52. Tekintsd a terápiát folyamatos foglalkozásnak

53. Jegyzetelj

54. Bátorítsd az önmegfigyelést

55. Ha a páciens sír

56. Tarts szünetet az ülések között

57. Ne titkold kétségeidet

58. Látogasd meg pácienseidet

59. Ne tulajdoníts túl nagy jelentőséget a magyarázatoknak

60. Terápiagyorsító eszközök

61. A terápia az élet főpróbája

62. Használd a kezdeti panaszt mankóként

63. Ne félj megérinteni páciensed

64. Soha ne létesíts szexuális viszonyt a páciensekkel

65. Vedd komolyan az évfordulókat és az életszakaszkérdéseket

66. Soha ne feledd a „terápiás szorongás”-t

67. Doktor, szüntesse meg a szorongásomat!

68. A szerelemhóhér

69. Esetleírás

70. A páciens időbeosztása

71. Kik veszik körül a pácienst?

72. Találkozás a „fontos másik”-kal

73. A korábbi terápiák tapasztalatai

74. Együtt az árnyékban

75. Nem mindenért Freud a hibás

76. Ne ijedj meg az eit-madárijesztőtől

77. Álmok – használd, használd, használd őket!

78. Egy álom teljes értelmezése? Felejtsd el!

79. Az álmok pragmatikus használata: szabad rablás!

80. Tájékozódás az álmokban

81. Ismerd meg a páciens élettörténetét az álmaiból

82. Figyelj oda az első álomra

83. Álmok a terapeutáról

84. Foglalkozási ártalmak

85. Élvezd a hivatás adta örömöket

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Mesterházi Márton

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 633 218 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License