Tom Ellen: The Funny Thing About Love

First published in Great Britain in 2024 by HOT KEY BOOKS

4th Floor, Victoria House, Bloomsbury Square, London WC1B 4DA

Owned by Bonnier Books, Sveavägen 56, Stockholm, Sweden

Text copyright © Tom Ellen, 2024

Fordította © Pócza Alíz, 2024

A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül.

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A szereplők kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea és Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit és Görgényi Anna

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Nyomdai előkészítés: Magyari-Ésik Zsófia

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-614-6

Carolinának és Maudnak

Punching Up

Ez a szócikk a brit comedysorozatról szól. Hasonló címmel lásd még: Punching Up (egyértelműsítő lap).

A Punching Up 2004-ben indult brit televíziós comedysorozat, politikai szatíra- és varietéműsor.

Az adás komikus szkeccsekből áll, amelyek gyakran napjaink popkultúráját és politikai eseményeit parodizálják. A műsor saját írócsapata által írt szkeccseket változatos szereplőgárda adja elő. Minden héten új epizóddal jelentkezik a Channel 4-on, és minden részt egy sztárvendég vezet, aki a színészek mellett szintén részt vesz a jelenetekben. Az adásokat általában egy zenei előadó vendégfellépése is gazdagítja. A Punching Up formátumát gyakran hasonlítják az amerikai Saturday Night Live című műsorhoz.

A műsor jelenlegi showrunnere Nate Pritchard, az írói csapat állandó tagjai pedig Noah Simpson, Anna DeLoitt, Kerri Safo, Richard Healey és Talia Joski-Jethi. A műsort a Dust in Sunlight produkciós iroda üzemelteti, amelyet a Netflix UK egykori vezérigazgatója, Nick Francombe alapított.

A Punching Up számos díjat és elismerést kapott a műsor kezdete óta, köztük hat BAFTA-t és három Writers’ Guild of Great Britain-díjat. Jelenleg a Punching Up az Egyesült Királyság legnézettebb comedyműsora.

1.
Nell

Újra.

Újra.

Újra, újra, újra.

Lehajtott fejjel állok a pult mögött, és megszállottan nyomkodom a mobilom képernyőjén az e-mail-ikont. Remélem, hogy kívülről ez a mozgás némileg citromszeletelésre vagy pohármosásra hasonlít, bármire, amiért egyébként fizetnek.

A kocsma javarészt üres. Péntek délután van, vagyis a munka után iszogatni vágyók lassan elkezdenek majd beszivárogni – most azonban még csak néhány ember lézeng a teremben, akik a sörüket dédelgetve hajolnak az asztalra terített újságaik fölé. A faliórára pillantok. Tíz perc múlva hat óra. Az interjún azt mondták, a sikeres jelöltet a munkanap végéig értesítik. Ami azt jelenti, este hatig. Vagyis… Nem értem. Nekem nem jött levél. Most először engedem, hogy ez a gondolat ténylegesen testet öltsön bennem, és szinte arcon csap, amikor tudatosul. Egy pillanatra olyan fájdalmas a csalódás, olyan éles, hogy félrenyelem a levegőt. Ez minden álmom. Nagyon, nagyon akarom. Mégsem fog megtörténni.

– Nell! Rendelés!

A főnököm hangja felráz a szomorkás kábulatból. Mély levegőt veszek. Iant nem hagyhatom cserben. Az önsajnálattal meg kell várnom a munka végét. Bizony, amint véget ér a műszakom, hazamegyek, ágyba bújok, és nagyon fogom sajnálni magam.

– Máris! – Zsebre dugom a telefont, és a konyha felé veszem az irányt. Ian kiad nekem két tál sült krumplit.

– Ezeket vidd ki, légyszi, a huszonnyolcas asztalhoz!

– Oké!

Ian elfintorodik.

– Azt kéne válaszolnod, hogy „igen, főnök”!

A legnagyobb meglepetésemre ez kicsal belőlem egy mosolyt.

– Már megint a The Beart nézted, Ian?

– Talán.

– Tisztában vagy vele, hogy ez nem egy trendi chicagói szendvicsező, ugye? Csak egy büfé az A46-os út mellett.

Ian megigazítja a kötényét, és a megjátszott szigorral fordul hozzám, amivel mindig sikerül megnevettetnie.

– Tisztában vagyok vele, köszönöm, Nell. Ha viszont néha odavetnéd a felettesednek, hogy „igen, főnök”, akkor talán ez a munka is előkelőbbnek tűnne. Szóval, ha nem bánod…

– Igen, főnök!

– „Igen, főnök”, bánod? Vagy „igen, főnök”, mondani fogod?

– Igen, főnök, mondani fogom!

Átveszem a tálakat, és nevetve elsétálok. Bírom Iant. Szeretem ezt a munkát. Ami azt illeti, mindkét munkámat szeretem. Pincérnő vagyok a Duck & Ball pubban, és mellette délelőtti műszakokat vállalok a belvárosi Asda áruházban. Szeretnék félretenni, hogy legyen egy kis tartalékom, amikor Londonba költözöm. Mostanra viszont az eddig szinte biztosra vett költözésem meghiúsulni látszik.

Szinte napra pontosan egy éve diplomáztam, és azóta csak egy helyben toporgok. Újra itt vagyok az aprócska szülővárosomban, Lincoln mellett, anyával és az öcsémmel, Will-lel, és minden szabad percemben írok. Kiderült azonban, hogy ha az embernek két munkája is van, akkor nem bővelkedik szabad percekben. Anya már hónapok óta rágja a fülemet, hogy keressek más írói állásokat is.

– Nem kéne mindent egy lapra feltenned, drágám. – Mostanság ez a szlogenje. A Punching Up azonban az egyetlen lap, ami érdekel. Akkor meg miért ne tegyek fel mindent arra? Anyám nem érti. Ahogy Will sem. Csak apa értené, ő viszont nincs itt.

Nincs még egy olyan lehetőség, mint a gyakornoki program a Punching Upnál. Sehol máshol nem kerülhet az ember egyenesen az ország legnagyobb comedyműsorának írói közé. Én már csak tudom: hónapok óta bújom az internetet és kutatom a hasonló lehetőségeket.

Az előző évi határidőről lecsúsztam a záróvizsgák miatt, de amint lediplomáztam, megígértem magamnak – és apának is, azt hiszem –, hogy idén mindent beleadok. A belem is kidolgozom itt, Tealbyben, hogy finanszírozni tudjak egy hónapnyi fizetetlen gyakornokságot Londonban, ami aztán – ideális esetben – fizetős munkává válna. És nem is akármilyen melóvá: ez lenne az Álommunkám. A Punching Up a kedvenc műsorom. Sőt, ki merem jelenteni, hogy a kedvenc tévéműsorom úgy általában, pont. Most viszont úgy tűnik, hogy továbbra is csak álom marad. Ugyanis nem fogom megkapni.

Kiviszem a sült krumplit, és visszamegyek a pult mögé. Automatikusan előveszem a mobilomat a farmerem zsebéből. Még egyszer megnézem az e-mailjeimet. Semmi. Öt perc múlva hat.

Azt hittem, jól ment az interjú. Megnevettettem őket: megnevettettem a kedvenc műsorom íróit! Ami pedig az elsődleges jelentkezésemet illeti… heteken keresztül készültem rá. A motivációs levél csak hétszáz szavas lehetett, de így is legalább ezerszer átírtam. Egy egész mappányi mintaanyagot gyűjtöttem össze, amit az egyetem évei alatt dolgoztam ki... ezeket még nyilván senkinek sem volt merszem megmutatni. De mégis, összeszorított foggal kiválasztottam a két kedvencemet, majd addig csiszolgattam és finomítottam őket, amíg a lehető legviccesebbek nem lettek. Úgy tűnik viszont, hogy még ez sem volt elég.

Ismét frissítem az e-mailjeimet. Semmi. Megpróbálom azzal vigasztalni magam, hogy valószínűleg rengetegen jelentkeztek. A Punching Up az egyik legnézettebb műsor a tévében, és ezt a gyakornoki programot évente csak egyszer indítják. És csak egyetlen ember kerülhet be... aki aztán a legtöbbször teljes munkaidős állást kap a végén. Tudom, hogy a kedvenc íróm a műsorban, Talia Joski-Jethi szintén a gyakornoki programmal kezdte.

Naivan azt hittem, a személyes interjún való részvétel azt jelentette, hogy van esélyem. De ki tudja, hány embert hallgattak meg? Lehet, hogy több tucatot. Vagy akár több százat. Naná, hogy én nem voltam elég jó.

Majd’ kiugrik a szívem a helyéről, amikor megrezzen a telefon a zsebemben. De sajnos csak egy üzenet Chloétól:

Chloe a legjobb barátnőm az egyetemről. Ő és a másik legjobb barátnőm, Mica tavaly nyáron egyből diploma után Londonba költöztek. Hülyére keresik magukat a pályakezdő munkájukkal a városban. Mióta a lakótársuk elköltözött, van egy szabad szobájuk a nevemmel. Mármint szó szerint rajta van a nevem. Ráírták az ajtóra, hogy „NELL”, lefotózták, és elküldték azzal a szöveggel, hogy most már MUSZÁJ mennem. Pedig már azt hittem, hogy jobban nem is szerethetném őket.

Mintha minden összeállt volna. Vannak barátaim a városban és még lakóhelyem is. Már csak a gyakornokság kellett volna.

Végignézek a kocsmán, és szinte látom az előttem lepergő napokat és heteket, és azt, ahogy kicsúsznak a kezeim közül. Elképzelem, ahogy hat, hét, nyolc hónap múlva még mindig otthon élek és újra megpróbálkozom a jelentkezéssel. Vagy ügynököket és producereket hívogatok, vázlatokat és motivációs leveleket küldözgetek egy mindent elnyelő vákuumba, minden csütörtök estét apa üres fotelja mellett töltök, és nézem a kedvenc műsoromat, miközben arról ábrándozom, hogy én is részt veszek benne valamilyen formában…

– Nell! Rendelés!

Visszasietek az ételkiadó ablakhoz.

– Igen, főnök!

– Erről van szó – vigyorog Ian, és átadja a tányérokat. – Nem is volt olyan nehéz, ugye? Máris elegánsabbnak érzem magam.

Miután kiviszem az ételeket, a kocsma ajtaja kinyílik, és egy csapat lármás irodatöltelék özönlik a helyiségbe. Megörülök a pillanatnyi figyelemelterelésnek, és visszasietek a pult mögé.

– Rendben, ki az első? – kiáltok a tömegbe. – Mit adhatok?

A vendégek üvöltve leadják a rendelésüket, és ahogy hátraszaladok pár üveg sörért, véletlenül meglátom a hűtő tetején felejtett telefonomat. Világít a képernyője, és az e-mail-ikon sarkán megjelent egy piros jel.

Egy pillanatra a szívverésem is megáll. A vendégek lármája elhal, és én csak a zakatoló pulzusomat hallom. Kérlek, fohászkodom magamban. Kérlek.

Az ikonra nyomok. És meg is jelenik:

Kedves Nell!

Gratulálunk! Örömmel értesítünk, hogy felvételt nyertél az egy hónapos gyakornoki progr…

Körülbelül idáig jutok az olvasásban, amikor elkezdek eszeveszetten sikoltozni örömömben.