Erósz
haldoklása

Byung-Chul Han

– részlet –

Fordította Csordás Gábor

A fordítás a következő kiadások alapján készült:
Byung-Chul Han: Agonie des Eros
Matthes & Seitz, Berlin, 2012
© 2012 by Matthes & Seitz Berlin
Alain Badiou: Réinventer l’amour
© Editions Autrement
(a department of Flammarion), Paris, 2015

Hungarian translation © Csordás Gábor, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 4932 02 4

Tartalom

A szerelem újrafelfedezése
(Alain Badiou)

Melankólia

Nem-hatni-tudni

A puszta élet

Pornó

Fantázia

Erósz politikája

Az elmélet vége

Jegyzetek

A puszta élet

A vadkan, amely agyarával megölte a szép ifjú Adoniszt, olyan erotikát képvisel, amely áthágásként és őrületként nyilvánul meg. Adonisz halála után a vadkan azt mondhatta: „erotikus fogaival” (erotikúsz odontasz) egyáltalán nem megsebesíteni, hanem csak becézni akarta Adoniszt. Platón Lakomájáról írott könyvében Marsilio Ficino a szerelmes erotikus szeméről (erotikon omma19) beszél, amelyet, mint az említett erotikus fogakat, halálos szenvedély ural: „Szemed ugyanis szememen keresztül mélyen a szívembe hatolva emésztő tüzet erjesztett bensőmben. Könyörülj hát a miattad szenvedőn!”20 A vér itt az erotikus kommunikáció médiuma. A szerelmes és a szeretett erotizált szeme között egyfajta vérátömlesztés zajlik: „Idézzétek, kérlek, magatok elé a myrrhinosi Phaidrost és Lysiast, a thébai szónokot, aki iránta szerelembe esett. Lysiasnak tátva marad a szája, amikor Phaidros arcát meglátja; Phaidros szemének ragyogó szikráit Lysias szemébe lövelli, és a szikrákkal együtt szellemét is közvetíti. Phaidros fénysugara könnyen egyesül Lysiaséval, és szelleme is könnyen kapcsolódik a másikéhoz. A Phaidros szívében keletkezett ilyesféle pára nyomban Lysias szíve felé siet, melynek tompasága révén sűrűbbé válik, és visszanyervén eredeti alakját Phaidros vérévé lesz; úgyhogy csodálatosképpen Phaidros vére immáron Lysias szívében található meg.”21 Az antikvitás erotikus kommunikációja minden, csak nem kényelmes! „A szerelem”, mondja Ficino, „könnyen megfertőzi az embert, és valamennyi betegség közül a legsúlyosabbá válhat. […] elveszi azt, ami az ember sajátja, és megváltoztatja természetét.”22 Ez az átalakulás és sebzés képezi negativitását. Ma a szerelem fokozódó pozitivitása és háziasítása következtében teljesen elvész. Az ember önmaga marad, és a másikban csak saját énje igazolását keresi.

Eva Illouz Der Konsum der Romantik című tanulmányában megállapítja, hogy a szerelem ma „elnőiesedett”. Az olyan jelzők, mint a „csinos”, „intim”, „nyugodt”, „kényelmes”, „édes” vagy „lágy”, amelyekkel a romantikus szerelmi jeleneteket leírják, teljességgel „nőiesek”. A romantika olyan képe uralkodik, amely a férfiakat és nőket egyaránt a női érzésvilágba helyezi.23 Diagnózisával ellentétben a szerelem ma nem egyszerűen „elnőiesedett”. Inkább az élet minden területének pozitívvá tétele folyamán minden kockázatot és merészséget, minden túllépést és őrületet nélkülöző fogyasztási képletté háziasították. Minden negativitást, minden negatív érzést elkerülnek. A szenvedés és a szenvedély kellemes érzéseknek és következmény nélküli izgalmaknak adja át a helyet. A quickie, az alkalmi és feszültségoldó szex korában a szexualitás is elveszti minden negativitását. A negativitás teljes hiánya miatt a szerelem ma a fogyasztás és hedonisztikus számítás tárgyává satnyul. A másikra irányuló vágy az azonos kényelmének adja át helyét. Az azonos kényelmes, végső soron komótos immanenciájának van keletje. A szerelem ma minden transzcendenciát és áthágást nélkülöz.

Úr és szolga hegeli dialektikája egy élet-halál harcot ír le. Az, akiből az úr lesz, nem fél a haláltól. Szabadságra, elismerésre és szuverenitásra irányuló vágya a puszta élet gondja fölé emeli. A leendő szolgát a halálfélelem készteti arra, hogy alávesse magát a másiknak. A szolgaságot választja a fenyegető halál helyett. A puszta életbe kapaszkodik. A harc kimenetelét nem az egyik fél fizikai fölénye határozza meg. Sokkal inkább a „halálképesség”.24 Aki nem halálig szabad, az nem kockáztatja az életét. Ahelyett, hogy „önmagával szemben is a halálig” menne el, „magánvalóan megmarad a halálon belül”.25 Nem kockáztat halálig. Így szolga lesz, és dolgozni fog.

A munka és a puszta élet szorosan összetartoznak. A halál negativitására adott válaszok. A puszta élet oltalmazása ma az egészség abszolutizálásává és fetisizálásává fokozódik. A modern szolga azt választja a szuverenitás és szabadság helyett. Nietzsche „utolsó emberére” hasonlít, akinek szemében az egészség mint olyan abszolút értéket képvisel. Azt emeli „nagy istenséggé”: „…fő az egészség. »Feltaláltuk a boldogságot« – mondják az utolsó emberek, és vaksin pislognak.”26 Ahol a puszta életet tartják szentnek, a teológiát a terápia helyettesíti. Vagy a terápia teológiai lesz. A halálnak nincs többé helye a puszta élet szolgáltatáskatalógusában. Azonban amíg az ember szolga marad, és a puszta életbe kapaszkodik, továbbra is alá van vetve az úrnak: „Ámde egyként gyűlöli vigyorgó halálotokat a harcos és a győző; tolvaj módjára lopakodik az – és mégis úrként érkezik.”27

Erósz mint túllépés és áthágás tagadja mind a munkát, mind a puszta életet. Ezért a szolga, aki a puszta életbe kapaszkodik és dolgozik, nem képes erotikus tapasztalatra, erotikus vágyra. A mai teljesítményszubjektum a hegeli szolgára hasonlít, azzal a kivétellel, hogy nem az úrnak dolgozik, hanem önként zsákmányolja ki magát. Önmaga vállalkozójaként úr és szolga egy személyben. Olyan végzetes egységről van szó, amivel úr és szolga hegeli dialektikája nem vetett számot. Az önkizsákmányolás szubjektuma éppúgy nem szabad, mint a más által kizsákmányolt. Ha úr és szolga dialektikáját a szabadság történeteként fogjuk fel, akkor nem lehet szó „a történelem végéről”, mert még nagyon messze vagyunk attól, hogy valóban szabadok legyünk. Abban a történelmi stádiumban vagyunk ma, amikor úr és szolga egységet alkot. Szolgaurak vagy úrszolgák vagyunk, nem szabad emberek, akik a történelem végén válnának valósággá. A történelem mint a szabadság történelme így még nem érne véget. Csak akkor érne véget, amikor ténylegesen szabadok lennénk, amikor se urak, se szolgák, se úrszolgák, se szolgaurak nem lennénk.

A kapitalizmus abszolutizálja a puszta életet. Telosza nem a jó élet. Felhalmozási és növekedési kényszere egyenesen szembefordítja a halállal, amely számára abszolút veszteségnek látszik. Arisztotelész szerint a tiszta tőkeszerzés azért elvetendő, mert nem a jó életet, hanem csak a puszta életet tartja szem előtt: „Egyesek azt hiszik, ez a házvezetés tudományának a föladata, és kitartanak amellett, hogy megőrizzék és korlátlanul gyarapítsák pénzbeli vagyonukat. Ennek a fölfogásnak oka az életre, de nem a helyes életre való törekvés.”28 A tőke- és termelési folyamat azért gyorsul a végtelenségig, mert megszabadult a jó élet teleológiájától. A mozgás a végletekig gyorsul, miközben céljától megszabadul. A kapitalizmus ezáltal obszcén lesz.

Hegel egyetlen más gondolkodóhoz nem mérhetően érzékeny a másikra. Ezt az érzékenységet nem lehet azzal elintézni, hogy idioszinkrázia. Másként kellene olvasni Hegelt, mint mondjuk Derrida, Deleuze vagy akár Bataille tanította. Az ő olvasatukban az „abszolút” erőszakra és totalitásra utal. Hegel számára azonban mindenekelőtt a szerelmet jelentette: „A szerelemben ugyanis a tartalom tekintetében megvannak azok a mozzanatok, amelyeket megadtunk az abszolút szellem alapfogalmaként: a kibékült visszatérés a maga másából önmagához.”29 Az abszolút azt jelenti, korlátlan. Éppen a korlátolt szellem akarja közvetlenül önmagát, és fordul el a másiktól. Abszolút ellenben az a szellem, amely a másik negativitását elismeri. A „szellem élete azonban”, mondja Hegel, nem az az élet, „amely fél a haláltól és tisztán tartja magát a pusztítástól, hanem az, amely elviseli a halált és fenntartja magát benne”. A szellem éppen a halálképességnek köszönheti elevenségét. Az abszolút hatalmát „nem mint pozitívum képviseli, amely elfordítja szemét a negatívtól”. A szellem inkább „szembenéz a negatívval s időzik nála”.30 Abszolút, mert a szélsőségig, az abszolút negativitásig merészkedik, és magába foglalja, pontosabban magába zárja. Ahol a tiszta pozitívum, a pozitivitás mértéktelensége uralkodik, ott nincs szellem.

„Az abszolútum definíciója pedig – mondja Hegel – az, hogy következtetés.”31 A következtetés itt nem formállogikai kategória. Az élet maga, mondaná Hegel, lezárás. A lezárás erőszak, a másik erőszakos kizárása lenne, ha nem abszolút lezárás, hanem korlátozott lezárás, sőt rövidzárlat lenne. Az abszolút lezárás hosszabb, lassúbb lezárás, amely a másikban való elidőzést feltételez. A dialektika maga is a bezáródás, kinyílás és ismételt bezáródás mozgása. A szellem sebektől vérezne el, amelyeket a másik negativitása üt rajta, ha nem volna lezárásra képes. Nem minden lezárás erőszak. Békét kötünk. Barátságot kötünk. A barátság lezárás. A szerelem abszolút lezárás. Azért abszolút, mert a halált, az én feláldozását feltételezi. „A szeretet igazi lényege abban van, hogy az ember feladja önmagának tudatát, megfeledkezik magáról egy másik énben […].”32 A hegeli szolga tudata korlátozott, nem képes abszolút lezárásra, mert nem képes saját énje tudatát feladni, azaz meghalni. A szerelem mint abszolút lezárás a halálon vezet át. Meghalunk ugyan a másikban, de ezt a halált követi a visszatérés magunkhoz. A megbékélt visszatérés magunkhoz a másikból azonban korántsem a másik erőszakos elsajátítása, ahogy azt tévesen a hegeli gondolkodás főalakzatává emelték. Sokkal inkább a másik adománya, amelyet az áldozat, saját énem feladása előz meg.

A depressziós-nárcisztikus szubjektum nem képes lezárásra. Lezárás nélkül azonban minden elmosódik és szétfolyik. Ezért nincsen stabil önképe, amely ugyancsak a lezárás formája. Nem véletlenül tartozik a határozatlanság, a lezárás képtelensége a depresszió tünetei közé. A depresszió egy olyan kor jellemzője, amikor az ember a megnyílás és határtalanná válás túlzásában elveszti a lezárás és elhatárolás képességét. Elfelejtjük a halált, mert nem vagyunk képesek lezárni az életet. A teljesítményszubjektum is képtelen lezárásra és elhatárolásra. Összetöri a kényszer, hogy egyre nagyobb teljesítményt kell felmutatnia.

A szerelem Marsilio Ficino számára is azt jelenti: meghalni a másikban: „Amikor szeretlek téged, szerelmesként megtalálom magamat benned, aki felőlem gondolkozol, és visszanyerem magam általad, aki megőrzöl engem.”33 Amikor Ficino azt írja, hogy a szerelmes megfeledkezik magáról a másikban, és ebben az elmúlásban és felejtésben „visszanyeri”, sőt „birtokolja” magát, akkor ez a birtoklás a másik adománya. A másik elsőbbsége különbözteti meg Erósz hatalmát Arész erőszakától. A hatalmi és uralmi viszonyban a másikkal szemben állítom és helyezem el magam azáltal, hogy alávetem magamnak. Erósz hatalma ezzel szemben hatalom-vesztést feltételez, amikor önmagam állítása helyett elvesztem magam a másikban vagy a másikért, aki aztán ismét fölemel: „A hadvezér maga által másokat birtokol; a szerelmes a másik révén önmaga birtokába jut, és mindkét szerelmes távolabb lesz önmagától és közelebb a másikhoz; valamint önmagában meghalván a másikban új életre kel.”34 Bataille Erotikája ezzel a mondással kezdődik: „az erotika az élet igenlése, még a halálban is”.35 Nem a puszta életre mondunk itt igent, amely menekül a halál negativitása elől. A végletekig felfokozott és igenelt életkésztetés itt sokkal inkább a halálkésztetéshez kerül közel. Erósz az élet felfokozásának közege egészen a halálig. „Az erotika mindenekelőtt túláradó életerő, de a jelenség természete, amely, mint mondtam, független az élet reprodukálására való törekvéstől, mégsem idegen a haláltól.” Hogy ennek a megállapításnak, mely „olyannyira paradox”, „valami létjogosultságfélét” adjon, Bataille Sade-ot idézi: „Nincs jobb módja annak, hogy megismerjük a halált, mint hogy összekössük valamely libertinus elképzeléssel.”36

A halál negativitása lényeges az erotikus tapasztalatban: „Nincs szerelem, amely ne olyan lenne számunkra, mint a halál […].” A halál mindenekelőtt az énre vonatkozik. Az erotikus életkésztetések elárasztják és megfosztják határaitól nárcisztikus-képzeletbeli identitását. Negativitása alapján halálkésztetésként jelentkezik. Nem csak olyan halál van, amelyik a puszta élet végét jelenti. Az én képzeletbeli identitásának feláldozása és annak a szimbolikus rendnek a felfüggesztése, amelynek az én társasági-szociális létét köszönheti, ugyancsak a halált jeleníti meg, amely súlyosabb lehet a puszta élet végénél: „A normális viselkedésből a vágy állapotába való átmenetben jelen van a halál elemi vonzása. Az erotika tétje mindig a meglévő formák felbomlása. Ismétlem: a társadalmi rend azon szokásos elemeinek a felbomlása, amelyek a meghatározott egyéniségek – akik mi vagyunk – megszakított rendjének alapjait képezik.” A mindennapi élet különválasztásokból áll. Az erotikus tapasztalat a folytonossághoz nyitja meg az utat, „amelyet véglegesen csak a megszakított lények halála teremt meg”.37

Abban a társadalomban, ahol mindenki önmaga vállalkozója, a túlélés gazdaságossága uralkodik. Ez szöges ellentétben áll Erósz és a halál gazdaságtalanságával. A neoliberalizmus a maga gátlástalan én- és teljesítménykésztetéseivel olyan társadalmi berendezkedés, amelyből Erósz egészen eltűnt. A pozitívum társadalma, amelyben eltörölték a halál negatívumát, a puszta élet társadalma, amelyet az az egyetlen igyekezet ural, hogy „biztosítsa a túlélést a különválasztottságban”. Ez a szolga élete. A puszta élet, a túlélés gondja az életet megfosztja minden elevenségétől, amely nagyon összetett jelenség. A csak pozitív élettelen. A negativitás elengedhetetlen az elevenséghez: „Valami tehát csak annyiban eleven, hogy magában rejti az ellentmondást, olyan erő tehát, hogy az ellentmondást magában foglalja és elbírja.”38 Ebben különbözik az elevenség a puszta élet vitalitásától vagy a fitnesztől, amelyből minden negativitás hiányzik. A túlélő olyan, mint a kísértet, amely túl halott ahhoz, hogy éljen, és túl élő, hogy meghaljon.

A bolygó hollandi hajóját, amelynek legénysége a monda szerint kísértetekből áll, a mai fáradtságtársadalom analógiájának tekinthetjük. A hollandi, aki „mint a nyíl, úgy repül tova, / céltalan, szüntelen, szakadatlanul”,39 a mai kimerült, depressziós teljesítményszubjektumhoz hasonlít, akinek szabadsága az a kárhozat, hogy örökké ki kell zsákmányolnia magát. A kapitalista termelés is cél nélküli. Már nem a jó életről szól. A hollandi maga is kísértet, aki se élni, se meghalni nem képes. Örök vándorlásra van ítélve az azonos poklában, és apokalipszis után sóvárog, amely megváltaná az azonosság poklától („Ítélet napja! Végítélet! / Mikor virradsz fel éjszakámban? / Mikor dördül el a megsemmisítő csapás, / melytől összeroskad a világ? / Ha majd feltámad valamennyi halott, / akkor hullok a Semmibe én. / Világok, ti! Fejezzétek be pályátokat!”). A vak termelés és teljesítmény társadalma („Surrogj, burrogj, jó kerekecske, / rajta, rajta, forogjál! / Fonogass ezernyi szálat, / kerekecském, surrogjál!”), amelynek Senta is kiszolgáltatva érzi magát, amely Erósz és boldogság nélküli. Erósz egészen más logikának engedelmeskedik. Senta szabad és szerelmi halála szöges ellentétben áll a termelés és teljesítmény kapitalista gazdaságosságával. Szerelmi vallomása ígéret, lezáró formula, abszolút, sőt emelkedett, túlemelkedik a pusztán összeadó, felhalmozó kapitalista gazdaságosságon. Tartamot, tisztást hoz létre az időben. A hűség maga is lezáró forma, egy örökkévalóságot vezet be az időbe. Az örökkévalóság zárványa az időben: „De az, hogy az örökkévalóság éppen az élet idejében létezhet, a szerelmet bizonyítja, amelynek lényege a hűség, abban az értelemben, amelyet én tulajdonítok ennek a szónak. Alapjában véve a boldogság! Igen, a szerelmi boldogság a bizonyítéka, hogy az idő magában foglalhatja az örökkévalóságot.”40

Jegyzetek

19 Phaidrosz, 253e.

20 Marsilio Ficino: A szerelemről. Kommentár Platón A lakoma című művéhez. Budapest, Arcticus, 2000. 110. Ford. Imregh Monika. Eredeti kiadás: Commentarium in Convivium Platonis de amore. Firenze, 1469.

21 Uo.

22 Uo. 111.

23 Eva Illouz: Der Konsum der Romantik. Liebe und die kulturellen Widersprüche des Kapitalismus. Frankfurt a. M., Suhrkamp, 2003. 99.

24 Vö. G. W. F. Hegel: A szellem fenomenológiája. Budapest, Akadémiai, 1961. „Uralom és szolgaság” fejezet, 104–107. Ford. Szemere Samu.

25 G. W. F. Hegel: „Jénai reálfilozófia”. In uő: Ifjúkori írások. Budapest, Gondolat, 1982. 325. Ford. Révai Gábor.

26 Friedrich Nietzsche: Így szólott Zarathustra. Budapest, Szenzár, 2020. 18. Ford. Kurdi Imre.

27 Uo. 93.

28 Arisztotelész: Politika, 1257b. Ford. Szabó Miklós.

29 G. W. F. Hegel: Esztétikai előadások. 2. 116. Ford. Zoltai Dénes.

30 Hegel: A szellem fenomenológiája, 24–25.

31 G. W. F. Hegel: A filozófiai tudományok enciklopédiájának alapvonalai. 1. Logika. Budapest, Akadémiai, 1950. 276. Ford. Szemere Samu. (A „lezárás” és a „következtetés” a németben ugyanaz a szó: Schluß – a ford.)

32 Hegel: Esztétikai előadások, 116.

33 Ficino: A szerelemről, 25.

34 Uo.

35 Georges Bataille: Az erotika. Budapest, Kossuth, 2019. 13. Ford. Dusnoki Katalin. Eredeti kiadás: L’Erotisme. Paris, Union Générale d’Éditions, 1957.

36 Uo. 13–14.

37 Uo. 24–25.

38 Hegel: A logika tudománya. II. rész. Budapest, Akadémiai, 1979. 52. Ford. Szemere Samu.

39 Ford. Meller Ágnes.

40 Alain Badiou: Lob der Liebe. Ein Gespräch mit Nicolas Truong. Wien, Passagen, 2011. 45.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 4932 02 4

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Leiszter Attila
Borítóterv és tipográfia: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Open Sans – Apache License 2.0