Tade Thompson: The Murders of Molly Southborne

Copyright © 2017 by Tade Thompson

Hungarian translation © Molnár Berta Eleonóra, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tade Thompson: The Murders of Molly Southborne

Tor Book, Macmillan Publishing Group, LLC., 2017

Fordította: Molnár Berta Eleonóra

ISBN: 978-963-419-950-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-951-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: horror

Hunternek,

Pectus est quod disertos facit.

(A szív teszi az embert ékesszólóvá.)

Minden bukással, sérüléssel, a lelkünkön ejtett
minden sebbel megújulunk.

Ezzel az új énünkkel kell megküzdenünk
minden egyes nap,

vagy szembe kell néznünk lelkünk pusztulásával.

Írások az elme természetrajzáról

THEOPHILUS ROSHODAN, 1789

Egy

FÁJDALOM URALTA világban ébredek.

Épp csak résnyire tudom nyitni a szemem; szemhéjam annyira duzzadt, hogy úgy érzem, mintha egy hamburgerből bámulnék kifelé. Meleg folyadék csordogál az orromból, de ez nem zavar annyira, mint az érzés, hogy egy meleg tócsában fekszem, és csúszkálok ide-oda. Minden porcikám fáj. Fáj a légzés, fáj visszatartani a levegőt, még gondolkodni is fájdalmas. A rajtam lévő szövet dörzsöli a bőrömet. Lehunyva pihentetem a szemem, majd újra felpillantok, mert fogalmam sincs, hol vagyok.

Megbilincseltek. Vágások vannak a bokámon és csuklómon. Egy félhomályos szobába zártak valahol, a levegő hűvös, és saját meleg vizeletemtől átázva fekszem. Azt hiszem, egyetlen csontom sem tört el, de nem akarok kockáztatni. Amennyire csak tudok, mozdulatlan maradok, felszínesen lélegzem, óvatosan. Óvatosan. Láncaimat a falakhoz rögzített gyűrűkhöz kapcsolták harminc centire a földtől, fájdalmas pozícióba kényszerítve ezzel a testem: a törzsem alsó fele a földön fekszik, de a vállaim és a fejem a levegőben lóg. A betonpadló silány minőségű, mintha valaki hozzá nem értő készítette volna. A lánc régi darab, a rajta lévő rozsda olyan formájú, mintha valamilyen folyadék fröccsent volna rá, például vér. Az enyém? Más raboké? Nem tudom, melyik a rosszabb.

Tudok dolgokat, de nem emlékszem rájuk. Úgy érzem, gúnyolódnak rajtam. Talán megsérült a fejem? Elég furcsa, hogy arra emlékszem, a fejsérülések emlékezetkieséssel járhatnak, de nem tudom felidézni a telefonszámomat vagy anyám nevét, vagy hogy feketén szeretem-e a kávét. Olyan, mintha tudnád, hogy valaki áll melletted, de képtelen lennél odafordítani a fejed.

A falakat bevakolták, de a szobának csak három oldalát festették le. Egy kezeletlen faajtóval szemben fekszem. Van még egy ajtó a szoba másik oldalán ugyanazon a falon. Az egész szoba úgy fest, mintha dekorálás közben hagyták volna el. A mennyezet betonból van, amiből arra következtetek, hogy még jó néhány emelet van fölöttem. Vagy talán egy sincs. Az is lehet, hogy egy bunkerben vagyok.

Elvesztem az időérzékem. Nincs a szobában óra, és az egyhangúságban az idő mozdulatlannak látszik, de az orrvérzésem eláll, a fülemben dübörgő pulzusom pedig lelassul. Szemhéjam már kevésbé van feldagadva. Kulcs zörgését hallom a zárban, és az ajtó feltárul. Egy nő lép a szobába, a húszas, talán a harmincas évei elején járhat, hosszú haja sötét, alkata sportos, hétköznapi ruhákban jár, arcán zúzódások. Bal kezében műanyag bevásárlószatyor. Az alatt a rövid idő alatt, amíg az ajtó nyitva van, kopogást hallok, mintha egy nagyon kitartó ember állna egy másik ajtónál.

– Lehiggadtál? – kérdezi tőlem a nő. – Sikerült megnyugodnod?

Próbálok felelni, de a torkom túl száraz, és az onnan feltörő hang inkább halálhörgésre hasonlít. Elgondolkodom, vajon ebben az életemben, amire nem emlékszem, láttam-e meghalni valakit. Becsukom a számat, nincs értelme próbálkoznom.

– Ha rám támadsz, a gégédbe vágom a könyököm. Tudom, hogyan kell csinálni, és nagy valószínűséggel belehalsz. Lenyugodtál?

Válaszképp bólintok, mire fájdalom nyilall a nyakamba. Nem mozdulok többet.

A nő a szatyrot az ajtó mellett hagyja, odalép hozzám, és ülő helyzetbe húz. Közelről látom, hogy a szeme szürkéskék, és biztos nagyon erős lehet, ha ilyen könnyedén emelget engem. Borsmentaillata van, a körmei koszosak, és véresek a bütykei. Kíváncsi vagyok, vajon a sérülései illenek-e a rajtam lévő sebhelyekhez. Visszalép az ajtóhoz, felveszi a szatyrot, és mellém térdel. Műanyag palackos vizet vesz elő. Nagyokat kortyolok, és a víz balzsamként folyik le a torkomon. Apró csirkefalatokkal és kenyérdarabkákkal etet. Nehezen, de mohón nyelem az ételt.

– Köszönöm – mondom.

A nő megáll, megszívja a fogát, összepakolja az ételt, és elmegy.

●

Néhány órával később, vagy az is lehet, hogy pár nap múlva tér vissza. Nehéz megállapítani. Egy tű és egy üveg fekete tinta van nála. Odalép hozzám, feltűri a ruhám ujját, és egy öngyújtóval felforrósítja a tű végét. A tintába mártott forró tűt a bőrömnek nyomja. Lever a víz, de eltökéltem, hogy nem fogok sikítani. A nő nagyon aprólékosan készíti el a tetoválást. Egy számsort varr rám, és láthatóan jobban érdekli a felirat olvashatósága, mint az esztétikája. Elég sokáig tart neki a dolog, nem valószínű, hogy nagyon tapasztalt lenne. Abból ítélve, hogy milyen sokat káromkodik, azt hiszem, az első tetoválása lehet.

Mikor végez vele, így szól:

– Tartsd tisztán és szárazon.

– A saját vizeletemben és ürülékemben fekszem. Mégis hogyan tarthatnám tisztán? Miért vagyok itt?

A nő nem válaszol, de léptei lelassulnak, mielőtt bevágja maga mögött az ajtót.

●

Valamivel később, talán estefelé a nő beront a szobába, felrázva a szendergésemből. Teljesen meztelen; mezítláb van. Aggódom, hogy ez valami furcsa szexrítus része, vagy gengszterek rabolják el pénzszerzés céljából, de a nő meglepettnek tűnik, amikor meglát, és kamerák sincsenek sehol. Arca bódult ködben úszik.

– Ó – mondja, majd távozik, félig nyitva hagyva az ajtót. Hátrapillant, tekintete fókuszáltabb, rám néz, de nem jön már vissza. Zajokat hallok, majd az ajtó bevágódik, és a kulcs elfordul a zárban.

Mi a fene folyik itt?

●

A nő újra bejön, ezúttal teljesen felöltözve – rövid ujjú pólót, farmert és teniszcipőt visel. Egy csiszolatlan, de működőképes faszéket vonszol maga után. Bezárja maga mögött az ajtót. A széken kívül egy kupac rongyot, egy üveg vizet, egy elsősegélydobozt, egy adag gyújtófolyadékot és egy fényes konyhakést hozott magával. A tárgyakat félkörben lepakolja maga előtt, amiről nekem megint a szektás rituálék jutnak eszembe. A szemembe néz, majd felveszi a kést a földről. Végighúzza a pengét az alkarján. A vágás nyomán élénkvörös cseppek fakadnak, amiket a rongyokra csöpögtet. Amikor eláll a vérzés, bekötözi a sebét. Szétlocsolja a folyadékot a padlón, ami kifolyik az ajtó alatt. Összeszedi a rongyokat, és kiviszi őket a helyiségből, majd visszatér hozzám, leül a székre, és újra rám figyel.

– A nevem Molly Southbourne.

Úgy mondja ezt, mintha jelentenie kéne valamit a számomra.

– Nem ismerlek – mondom, de még nekem is hamisan cseng ez a kijelentés. – Kérlek, engedj el!

– Minden rendben. Ismerni fogsz. Így lesz. – Helyeslően bólint magának. – Elmesélek neked egy történetet. Hosszú lesz, de muszáj megpróbálnod emlékezni rá. Az életed múlik azon, mennyire jól vésed az eszedbe. Megígéred, hogy emlékezni fogsz?

– Én…

– Csak ígérd meg. – Nem látok kegyelmet a szemében. Gonoszságot sem, csak visszavonhatatlan elhatározást, ami még ijesztőbb.

– Megígérem.

– Jó. Ha végeztünk, szabadon engedlek.

A halál is lehet szabadulás, gondolom, de nem erőltetem a dolgot. Szerintem a nő őrült. Úgy érzem, jobban kéne félnem, de nem vagyok megrémülve. Nem tudom, miért nem.

Felsóhajt.

– Nem igazán tudom, hol is kezdjem. Mit kéne… – Szinte esdeklőn néz rám. Állom a pillantását, mintha egy veszett kutyáé lenne. Mikor nem nézek félre, így szól: – A legkorábbi emlékem egy álom…

Kettő

MOLLY LEGKORÁBBI EMLÉKE, ahogy megöli őt az apja. Akkor még azt gondolja, ez csupán álom. Látja, ahogy az apja a gyerekszobában ütlegeli őt. Molly a padlón fekszik meztelenül. A férfi addig veri, amíg a lány mozdulatlanná dermed, ekkor Molly felsikít. Olyan, mintha egyszerre feküdne vérbe fagyva, haldokolva a padlón, de közben az ágyon is ül, nézi, ahogy az apja szaggatottan kapkodja a levegőt, kezei vörösek. Molly küszködve próbál kiszabadulni anyja szorításából. Anyja azt állítja, rémálma volt. Rosszat álmodott, mert aznap kiesett egy foga. Molly nyelvével kitapogatja a hézagot az elülső fogai között. Anyja egy régi dalt énekel neki, és a kislány hamar elalszik. Mikor másnap reggel felébred, azonnal megvizsgálja a szőnyeget, de nem lát rajta semmit. Tisztábbnak tűnik, mint korábban, de ettől eltekintve minden a régi. Évek múlva jön csak rá, hogy amit álmodott, valóban megtörtént.

●

Ötéves korában Molly szabadon járhat-kelhet a Southbourne Farmon. Boldog, és név szerint ismeri az összes állatot – legalábbis azokon a neveken, amiket ő adott nekik. Vannak ott bárányok, három ló, két kutya és csirkék. Elnevezi mindegyiket, akár egy modern kori Éva. Sokszor annyira magányos, hogy úgy érzi, mintha egyedül ő élne csak a világon, mintha ő lenne az első és utolsó ember a Földön. Soha nem hagyja el a farmot. A legmagasabb fa alatt ül, és a kerítésen túli világot bámulja. Odakint emberek járnak, felnőttek, amilyen Anyu és Apu, és kicsik, amilyen Molly. Látta őket a tévében. Ott van még Trevor is, aki összegyűjti a tejet, és Erin, aki a postát hozza. Mindketten szeretik Mollyt, és mindenfélét hoznak neki a kinti világból, apró játékokat, keménycukorkát, házi készítésű finomságokat. Pihe, a németjuhász huppan le mellé. A kutya már elég öreg. Apu szerint tizenkét éves, ami öregnek számít egy kutyánál. Molly szereti Pihét.

Apja kombájnjának hangja töri meg a reggeli csöndet. Anyja valószínűleg oszlopokba rendezi a számokat, amit Molly nem igazán ért. Meleg nap van, és Molly elszundít. Ahogy elalszik, hirtelen ránehezedik Pihe mellső lábára, mire a kutya úgy megharapja, hogy a lánynak kiserken a vére. Molly felsikolt. Anyja odaszalad hozzá, és elkergeti a kutyát, aki zavarodottnak tűnik. Apu nem hallja a sikoltást a motor zajától. Anyu ellátja Molly sebét, Apu mégis felkapja a puskáját, és kimegy a házból. Molly soha többé nem látja Pihét. Hiányzik neki a kutya.

Két nappal később egy kislány bukkan fel a fa alatt.

A földek finoman lejtenek a ház felé, és a ház mögött tovább folytatják lankás útjukat. Emiatt az egész farmot belátni az emeletről és a tetőről. Molly az emeletről látja meg a lányt, ahogy kinéz az ablakon. A lány az árnyékban áll, és nincs rajta ruha. Molly meglepetten felkiált. A szekrényéhez siet, kivesz egy ruhát, és leszalad a fához. Hirtelen megtorpan, ahogy a lány felé fordul. Pontosan úgy néz ki, mint Molly. Mintha tükörbe nézne, miután Anyu megfürdette. Molly odapillant, ahol Pihe megharapta, de a lányon nem látja a sebet.

– Szia! – köszön Molly.

A lány elmosolyodik, és Molly úgy dönt, kedveli őt. Átnyújtja neki a ruhát, és a lány belebújik.

– Hogy hívnak? – kérdezi Molly.

A lány homloka egy pillanatra ráncba szalad, majd így szól:

– Molly.

– Engem is!

Három napig Molly szobájában élnek. Elfelezi az ebédjét, és felviszi az emeletre, ahol a másik Molly megeszi. Molly játékaival játszanak, és a képeskönyveit olvasgatják, amennyire tudják. A lány az ágy alatt fekszik, amíg Anyu ki nem megy a szobából, utána összebújva alszanak a takaró alatt.

Épp az apró patak mellett játszanak a Southbourne Farm északi határában, amikor az új lány abbahagyja a mosolygást. Molly lefröcsköli vízzel, hogy mosolygásra bírja. A lány felkap egy követ, és Molly felé hajítja; a fején találja el őt. Molly felsikolt, érzi, ahogy vér folyik le az arcán. Hatástalanul próbálja fellökni a lányt. Az anyja után kiált. A lány tovább csapkodja őt a kővel.

Molly szemei lezárulnak. Kiáltást hall, majd a távolból egy robbanást. Egy pillanatra kinyitja a szemét, és anyját látja maga előtt füstölgő puskával a kezében. A világ elhomályosul előtte, és a saját ágyában tér magához.

– Felébredt! – mondja egy ismeretlen hang. Hasogat a feje. Egyenruhás ápoló lép a látómezőjébe.