A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lionel Shriver: The Mandibles

HarperCollins Publishers, New York, 2016

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Lionel Shriver

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez
a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektonikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-578-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Bradford Hall Williamsnek

Nemigen volt időd az irodalomra, de ez a könyv neked is tetszett volna.

Ki gondolta volna, hogy ilyen őrülten hiányozhat egy zsémbes mizantróp?

Az összeomlás az egyszerűsödés hirtelen, önkéntelen és kaotikus formája.

James Rickards:

Devizaháborúk

1. FEJEZET

SZÜRKEVÍZ

– Kézmosáshoz ne használj tiszta vizet!

Süvítve hangzott fel a szelíd figyelmeztetésnek szánt feddés. Florence nem szeretett volna annak látszani, amit a fia nyuggerpukinak szokott nevezni, de akkor is – pofonegyszerű volt a házirend. Esteban pedig következetesen felrúgta. A vízpazarláson kívül is számtalan módja van annak, hogy az ember kimutassa, neki ugyan egyetlen (valamicskével) idősebb nő sem dirigál. Olyan lélegzetelállítóan jóképű férfi volt, hogy az asszony szinte minden mást elnézett neki.

– Bocsáss meg, Atyám, mert vétkeztem – mormogta Esteban, miközben kezét a mosogatóban lévő műanyag lavórba merítette, amely a kifolyó vizet fogta fel. A pereme mentén tépett káposztadarabok úszkáltak körbe-körbe.

– Ennek így semmi értelme, igaz? – mondta Florence. – Hogy ha egyszer már tisztát használtál, utána szürkét használj.

– Én csak szót fogadok – felelte a párja.

– Nem mondod.

– Te meg mitől vagy ilyen jó hangulatban? – Esteban megtörölte a zsíros kezét egy még zsírosabb konyharuhában (újabb szabály: egy tekercs papírtörülköző hat hétig tart). – Valami balul ütött ki az Adelphiben?

– Az Adelphiben csakis balul ütnek ki a dolgok – morgolódott az asszony. – Drogok, verekedések, lopások. Ekcémától bömbölő babák. A hajléktalanszállók már csak ilyenek. Hogy őszinte legyek, nem fér a fejembe, miért olyan nehéz rávenni a lakókat, hogy lehúzzák a vécét. Ami nálunk a fényűzés csúcsa.

– Bárcsak találnál valami mást!

– Én is azt kívánom. De el ne mondd senkinek! Ártana a szentséges hírnevemnek. – Florence tovább szeletelte a káposztát – az még húsz dolcsiért is gazdaságos megoldás. De azt már nem tudta, hogy a fia gyomra meddig veszi még be ezt a zöldséget.

Mások mindig álmélkodtak az erényességén, amiért már négy hosszú éve ilyen megerőltető, hálátlan munkát vállal. Ám az angyali természetére vonatkozó feltételezéseknek semmi alapjuk sem volt. Miután egyik rosszul fizetett, sokszor részmunkaidős állásról a másikra tengődött, akármilyen tágra nyílt szemű önzetlenség motiválta is a Barnardon az amerikai tanulmányokra meg a környezetvédelmi politikára való agyalágyult kettős szakosodását, időközben szinte teljes egészében kiveszett belőle. Munkahelyeinek a fele azért szűnt meg, mert egy-egy innováció egyszeriben elavulttá vált; dolgozott például egy olyan cégnél, amely a fűtésszámlán való spórolást lehetővé tévő elektromos hosszú alsóruházatot értékesített, de aztán a vásárlók hirtelen már csak olyan fűtött alsóneműt akartak, amely elektromos grafénnel működik. Más állások az ő huszonéves korában még botoknak, a kiszorított amerikai munkások által azonban kézenfekvő okokból manapság már inkább roboknak nevezett dolgok miatt szűntek meg. A legígéretesebb állást egy tücsöklisztből ízletes fehérjeszeleteket készítő startup cégnél töltötte be. Ám miután a Hershey’s megkezdte egy hasonló, csak éppen hírhedten zsíros termék tömeggyártását, a rovaralapú rágcsálnivalók piaca összeomlott. Így aztán, amikor belebotlott egy Fort Greene-i városi hajléktalanszálló álláshirdetésébe, a kétségbeesés és a ravaszdiság elegyétől vezérelve megpályázta: amiből New York City garantáltan soha nem fog kifogyni, azok a hajléktalanok.

– Anya? – szólalt meg csöndesen Willing az ajtóból. – Most nem én jövök a zuhanyozásban?

Az asszony tizenhárom éves fia alig öt napja zuhanyozott utoljára, és tökéletesen tisztában volt vele, hogy mindannyiuknak heti egy zuhanyozás jár (a közbeeső időben befésülhető szárazsampont használtak). Willing azt is felpanaszolta, hogy az ultra-környezetvédő zuhanyrózsájuk alatt állni olyan, mint „ködben indulni sétára”. Való igaz, a finom vízpermet miatt trükkös dolog volt kimosni a hajkondicionálót, de hát erre nem az a megoldás, hogy több vizet használunk. Hanem hogy leszokunk a kondicionálóról.

– Még nem igazán… de azért menj csak – enyhült meg az anyja. – Ne felejtsd el elzárni a csapot, amíg beszappanozod magad!

– Megfázom. – A hanghordozása semleges volt. Nem panaszképpen mondta. Hanem mint tényt.

– Azt olvastam, hogy a didergés jót tesz az anyagcserének – válaszolta Florence.

– Akkor az enyém irtó jó lehet – felelte szárazon Willing, és sarkon fordult. Nem volt szép tőle, hogy az anyja divatjamúlt szókincsén gúnyolódott. Az asszony már réges-rég megtanulta, hogy ehelyett azt mondja: dermesztő.

– És ha neked van igazad, és ez a vízmizéria csak egyre rosszabb lesz? – kérdezte Esteban, miközben tányérokat vett elő a vacsorához. – Ezzel az erővel akár tökig kinyithatnánk a csapokat, amíg még lehet.

– Időnként tényleg hosszú, forró zuhanyozásokról fantáziálok – vallotta be Florence.

– Áh, igen? – A férfi hátulról átölelte a derekát, miközben az asszony újabb káposztacikkelyből vágta ki a torzsát. – Ennek a fösvény, basáskodó kóristalánynak a lelke mélyén egy kitörni vágyó hedonista rejtőzködik.

– Istenem, annak idején valóságos zuhatag alatt kéjelegtem, olyan forró vízben, amilyet csak elbírtam. Tinédzserkoromban egyszer akkora gőzfelhőt csináltam, hogy felhólyagosodott tőle a fürdőszoba festése.

– Ennél szexibb dolgot még életedben nem mondtál nekem – suttogta a fülébe a férfi.

– Hát, ez elszomorító.

Esteban felnevetett. A munkájához tartozott, hogy gyakran jól megtermett idősödő testeket emelgessen mozgássegítő kiskocsikra – ha az ember csak kicsit is menő akart lenni, a mocsi szót használta –, és ez formában tartotta. Az asszony érezte a hátának feszülő mell- és hasizmait. Fáradt volt persze, és meglehet, kereken negyvennégy éves, de ettől mostanság olyan lett, mint egy mai csirke, annyira felkavarta az érzés. Jó volt vele a szex. Ez vagy valami mexikói dolog volt nála, vagy egyszerűen férfiként párját ritkította, mindenesetre Esteban az általa ismert összes többi pasival ellentétben nem állandó pornóétrenden nevelkedett már ötéves kora óta. Neki a hús-vér nők voltak az esetei.

Nem mintha Florence olyan nagy fogásnak tartotta volna magát. Kinézetre a húga kenterbe verte őt. Avery sötét bőrű volt, finom domborulatokkal és azzal a leheletnyi törékenységgel, amit a férfiak annyira elragadónak találnak. Az örökös hajtástól inassá és erőssé lett, keskeny csípőjű, nyughatatlan, hosszúkás arcú Florence-re, akinek boglyas gesztenyebarna sörénye örökösen kiszabadult a tarka selyemkendő alól, amelyet kalózstílusban hordott, hogy rakoncátlan fürtjei ne legyenek útban, gyakran mondták, hogy „lószerű”. Ő ezt a jelzőt mindaddig pejoratívnak értelmezte, amíg Esteban az ő ingerlékeny kancacsikójának a tomporára csapva maga is szenvedélyesen rá nem kapott erre a jellemzésre. Meglehet, rosszabbul is járhat az ember annál, mint hogy egy lóra hasonlít.

– Látod, nekem egészen más a felfogásom – dörmögte Esteban az asszony nyakába. – Nem lesz több hal? Tömd a fejed chilei tengeri sügérrel, mintha sose lenne holnap!

– Épp ez a bökkenő, félő, hogy nem is lesz holnap. – A tanító nénis ciccegést önparódia mérsékelte, mert tudta, hogy a világ felé mutatott szigorú, becsületes arca a férfi idegeire megy. – És ha mindenki úgy reagál a vízhiányra, hogy félórákat zuhanyozik, „amíg még lehet”, akkor még hamarabb fogyunk ki a vízből. És ha neked ennyi nem elég, a víz drága is. Vérmesen drága, ahogy a gyerekek mondják.

A férfi elengedte az asszony derekát.

– Mi querida, te olyan búval bélelt vagy. Ha a Kőporszag valamire megtanított bennünket, akkor az az, hogy a világ egy szempillantás alatt a pokolra kerülhet. A katasztrófák közti röpke időközökben meg éppenséggel megpróbálhatnánk magunkat jól érezni.

Ebben volt valami. Eredetileg az volt a szándéka, hogy ezt a félkilónyi darált sertéshúst valahogy kiporciózza két étkezésre; utoljára egy hónapja került az asztalra vörös hús. Esteban sürgetését követően, hogy ragadják meg a pillanatot, hirtelenjében fejenként tizenöt dekás egyszeri adagok mellett döntött, és ettől a féktelen pazarlástól meg is szédült, míg csak azon nem kapta magát: elvégre állítólag a középosztályhoz tartozunk.

A Barnardon merészségnek tűnt „Társadalmi osztályok 1945-től napjainkig” címmel írni a disszertációját, hiszen az amerikaiak azzal áltatták magukat, hogy ők fölötte állnak az osztályoknak. Csakhogy ez még a legendás gazdasági visszaesés előtt volt, amely fatális módon egybeesett az ő főiskolai diplomaosztójával. És ami után az amerikaiak már semmi másról nem beszéltek, csak az osztályokról.

Florence egyfajta nyers, praktikus személyiséget tett magáévá, az önsajnálat soha nem lett a sajátja. A nagyapja által összegyűjtött tandíjalapnak hála, őt kevésbé terhelték az értelmetlen tanulmányai közben felhalmozódott adósságok, mint sok barátnőjét. Avery külsejét talán irigyelte, a hivatását viszont nem; a „TestÉszt”, ezt az alternatív terápiás praxist titkon parazita humbugnak tartotta. Bölcs dolog volt tőle, hogy East Flatbushban vásárolt házat, ugyanis a valamikori lepusztult környék időközben elegáns negyeddé nőtte ki magát. Mumbaiban lázadoztak az indiaiak, mert nem telt nekik zöldségfélékre; neki legalább még mindig jutott hagymára. Meglehet, a szó szoros értelmében „egyedülálló anya” volt, csakhogy ebben az országban az egyedülálló anyák száma meghaladja a férjezettekét, és már maga a kifejezés is kikopott a használatból.

A szülei ezt mégis mintha képtelenek lettek volna felfogni. Noha kezüket-lábukat törték igyekezetükben, hogy fennen hangoztassák, milyen „büszkék” rá, a burkolt célzás, hogy legidősebb gyermeküknek negyvenakárhány éves korában még mindig szurkolniuk kell, sértésnek minősült. Az meg egyenesen elviselhetetlen volt, ahogy a hajléktalanszállón betöltött mostani állása miatt körbehízelegték. Nem azért vállalta el azt a munkát, mert dicséretes dolog, hanem mert munka. Az a hajléktalanszálló létfontosságú közszolgáltatást nyújtott, csakhogy egy tökéletes világban ezt a szolgáltatást valaki más nyújtotta volna.

Igaz, a szülei is megszenvedték a magukét. Az apja, Carter már régóta úgy érezte, nem tud kiteljesedni a nyomtatott sajtóban, mivel időtlen idők óta ott ragadt a Long Island-i Newsdaynél, és sosem ő csípte meg a befolyásos, jobban fizetett állásokat, amelyeket érzése szerint érdemelt volna. (Amellett apa mintha világéletében különbnek tartotta volna magát Nollie nővérénél, aki véleménye szerint semmit sem érdemelt, és akinek a könyveit, mint arra nemegyszer célozgatott, túlértékelték.) Karrierje vége felé aztán mégiscsak kapott munkát az ő imádott New York Timesánál (Isten nyugosztalja). Ugyancsak a gépjármű-, később pedig az ingatlanrovatot kapta meg, de az, hogy sikerült bejutnia az általa legnagyobb becsben tartott laphoz, számára egy életre szóló elismerést jelentett. Anyja, Jayne az egyik apokaliptikus vállalkozástól a másikig bukdácsolt, de mégiscsak ő vezette azt a közkedvelt könyvesboltot, a Polcrendszert, amíg be nem fuccsolt; ő vezette azt a kézműves csemegeüzletet a Smith Streeten, amíg a Kőkorszak idején ki nem fosztották, amit akkora traumaként élt meg, hogy soha többé be nem tette oda a lábát.És saját házuk volt, nemdebár? – méghozzá tehermentes! Mindig is volt kocsijuk. A szokásos módon nekik is meggyűlt a bajuk a család és a karrier közötti zsonglőrködéssel, de igenis volt karrierjük, nem pedig csak valami szimpla munkájuk. Amikor Jayne megkésve teherbe esett Jarreddel, az új babájuk meg a két lányuk közötti korkülönbség aggasztotta ugyan őket, de azon egyikük sem agonizált, ahogy később Florence, amikor Willinggel volt terhes, egyáltalán megengedhetik-e maguknak, hogy megtartsák a gyereket.

Hát akkor hogyan is érthették volna meg a nagyobbik lányuk helyzetét? Florence a főiskola elvégzése után hat hosszú éven át volt kénytelen együtt élni a szüleivel Carroll Gardensben, és a nemlétnek ez a hatalmas foltja azóta is ott éktelenkedett az önéletrajzában. Jarred öccse legalább már középiskolás volt, és el tudta őt szórakoztatni, de az azért megalázó volt, hogy annyit gürcölt azzal a hülye diplomamunkájával, és csak annyit ért el vele, hogy most receptújdonságokat próbálgatva mogyoróvajas brownie-t süthet mentaízesítésű csokicsöppel. Az úgynevezett „fellendülés” idején aztán végre elköltözött, és szűkös, szutykos albérleteken osztozott a kortársaival, akik szintén a Borostyán Liga valamelyik egyetemén végeztek történelem vagy éppen politikatudomány szakon, és ugyanúgy kávét főztek, vendéglőkben segítettek ki, meg azokkal az ócska okostelefonokkal házaltak, amelyek mindig eltörtek, és folyton tölteni kellett őket valamelyik Apple-üzletben. Az azóta felhajtott himi-humi állások közül egynek sem volt a leghalványabb köze sem a formális végzettségéhez.

Igaz, az USA gyorsabban heverte ki a Kőkorszakot, mint ahogy azt megjósolták. A New York-i éttermek újra zsúfolásig megteltek, és felvirágzott a részvénypiac. De azt már nem kísérte figyelemmel, hogy a Dow elérte-e a 30 vagy 40 ezret, mert ez az egész lázas felfelé törtetés egy tapodtat sem vitte előrébb Willinget, Estebant és Florence-t. Úgyhogy ő talán nem is tartozik a középosztályhoz. Lehet, hogy ez a címke csupán egy irodalmi műveltségű családból érkező üdvözlet maradványa, amelyhez azért ragaszkodik az ember, hogy elkülönüljön azoktól, akik nincsenek is lényegesen rosszabb helyzetben nála. Nem sok olyan étel van ám, amely pusztán hagymából elkészíthető lenne.

– Anya! – kiabált ki Willing a nappaliból. – Mi az a tartalékvaluta?

Florence, miután kezét a konyharuhába törölte – a hideg szürkevíz nem vitte le a fasírtból ráragadt zsírt –, frissen megfürödve találta a fiát, sötét, nedves haja összeborzolódott. Az idén nőtt ugyan pár centit, de vézna és egy kissé még mindig alacsony volt ahhoz képest, hogy három hónap múlva tizennégy lesz. Kiskorában milyen vadóc volt! De az óta az öt évvel ezelőtti végzetes március óta nem is igazán félős – nem volt már gyerekes –, inkább óvatos lett. A korához képest túlzottan komoly és túlságosan csöndes volt. Florence-nek időnként az a kellemetlen érzése támadt, hogy őt figyeli, mintha egy biztonsági kamera rezzenéstelen tekintete előtt élne. Azt ugyan nem tudta, hogy a saját fia elől mit akarna eltitkolni. De a magánéletet leginkább nem is a titkolózás védte, mint inkább a közöny – az a tény, hogy a többieket egyszerűen nem érdekli.

A cocker spániel létére szintén mogorva Milo – bár az örökös aggodalmas ránc a homlokán talán egy cseppnyi kopóvérre utalhatott – a gazdája mellett terült el, állát rosszkedvűen a padlón nyugtatva. Csokiszín bundája szép fényes volt, barna szeme mégis nyugtalanságot tükrözött. Micsoda egy csapat.

Willing eme esti órán tipikusnak mondható módon nem a videojátékok földönkívülijei meg hadurai előtt gubbasztott, hanem a tévéhíradó előtt. Fura, hogy már évekkel ezelőtt megjósolták a televízió halálát. A csatornákból online közvetítések lettek, de a formátum tovább élt – szabad tüzet, közösségi tűzhelyet kínálva, amit egy személyes használatú készülék sosem tudott igazán pótolni. Miután az újságok szinte egyetemlegesen kihaltak, a nyomtatott sajtó átadta a helyét egy rakás amatőrnek, akik megerősítetlen sztorikat terjesztettek, mindig valamiféle ideológiai céllal. Nagyjából a tévéhíradó volt az egyetlen olyan információforrás, amelyben Florence még úgy-ahogy megbízott. Most, hogy a dollár 40 százalék alá esett a világ… sopánkodott éppen egy hírolvasó.

– Fogalmam sincs, mi az a tartalékvaluta – vallotta be Florence. – Én nem értem ezt a sok gazdasági maszlagot. Amikor a főiskolán végeztem, mindenki csak származékos ügyletekről, kamatlábakról, valami LIBOR nevű izéről beszélt. Torkig lettem vele, és különben sem érdekelt.

– Hát nem fontos dolog?

– Az nem fontos, hogy engem érdekel-e. Esküszöm, éveken át az utolsó betűig elolvastam az újságokat. És ha tudtam is róla ezt-azt, aminek a jó részét már elfelejtettem, az se nem osztott, se nem szorzott. Őszintén mondom, azt kívánom, bárcsak visszakaphatnám azt az időt. Azt hittem, hiányozni fognak az újságok, de nem.

– Ezt el ne mondd Carternek – mondta Willing. – Megbántanád vele.

Florence még mindig összerezzent ettől a carterezéstől. A szülei erőltették az unokáikra, hogy a keresztnevükön szólítsák őket. Avery első gyerekszülésekor a még „csak” ötven és ötvenkét éves nagyszülők visszautasították a „nagymama és nagypapa” megszólítást, mint olyan geriátriai állapotra utalót, amellyel ők nem tudtak azonosulni. Kétségkívül azt képzelték, hogy ha a következő generáció számára „Jayne és Carter” maradnak, az egyfajta meghitt, egyenlőségen alapuló haverságot teremt, mintha nem is ősök lennének, hanem tesók. A konvenciók elvetése feltehetően arra is szolgált, hogy merésznek és élenjárónak tüntesse fel őket. Florence számára azonban kínos volt: a fia nagyobb bizalmaskodással emlegette a szüleit, mint ő maga. A valódi mivoltukat leíró szakkifejezés – Willing nagyszülei, akár tetszik, akár nem – elfogadásának megtagadása önámításra utalt, ennélfogva pusztán a gyengeség gesztusa volt, amely Florence-t helyettük is kínosan érintette, ha már nekik nem volt annyi eszük, hogy a saját kontójukra kínosnak érezzék a dolgot. A kikényszerített bizalmaskodás nem meghittséget szült, hanem tiszteletlenséget. Ez a távolról sem nonkonformista „Jayne és Carter” kaptafa a baby boom idején születettekre volt idegesítő módon jellemző. A bosszúságát mindamellett nem Willingen kéne kitöltenie, aki csak azt teszi, amit mondtak neki.

– Ne izgulj, a nagyapád előtt soha egy rossz szót nem szólnék az újságokról – mondta Florence. – De már a Kőkorszak idején is… ami mindenki szerint rettentő borzasztó volt, és bizonyos tekintetben tényleg az is volt. De attól a nagy lármától megszabadulni, atyavilág, az nekem tök király volt… – két tenyerét kifelé fordította –, bocs, zselé volt. Minden olyan világosnak, békésnek és nyitottnak látszott. Addig észre se vettem, milyen hosszú egy nap.

– Újra könyveket olvastál. – A Kőkorszak említése töprengővé tette Willinget.

– Hát, a könyvek nem maradtak meg! De igazad van, tényleg visszatértem a könyvekhez. A régi fajtához, amely lapokból áll. Avery néni szerint „eredeti” volt. – Megpaskolta a fiú vállát, és magára hagyta a Valaha Volt Legunalmasabb Híradóval. Nyilvánvalóan egész Brooklynban az övé az egyetlen tizenhárom éves kamasz, akit lekötnek az üzleti hírek.

Miközben a rizst ellenőrizte, megpróbálta felidézni, mit is állított az ő dilinyós fia az alultápláltság újbóli megjelenéséről Afrikában meg az indiai szubkontinensen azt követően, hogy mindkét régió olyan hatalmas léptekkel megindult előre. Botrányos, hogy a szegényeknek egyszerűen nem telik ételre, holott a bolygón rengeteg az ennivaló, siránkozott a fiúnak. Aki erre gondolkodás nélkül rávágta: „Dehogyis”. Aztán azzal folytatta, hogy a dédnagyapja kifacsart magyarázatát citálta elő – valahogy így: „Az csak úgy látszik, hogy rengeteg az ennivaló. Ha több pénzt adnánk a szegényeknek, akkor az árak még magasabbra szöknének, és nekik továbbra sem telne rá.” Aminek az égvilágon semmi értelme sem volt. Willing környékén szigorúbban meg kellene szűrnie a nagyapja propagandáját. Az öreg saját bevallása szerint liberális volt, de ő még soha életében nem találkozott olyan tehetős emberrel, akinek az ösztönei ne lettek volna konzervatívak. Az egyik ilyen ösztön arra törekszik, hogy az erkölcsileg nyilvánvalót (ha pénzügyileg kényelmetlen) rettentően bonyolultnak láttassa. Például, ha túl drága a rizs, adj pénzt az embereknek, hogy megvehessék. Na, ja.

Willing az iskolában visszafogottnak és szerénynek tűnt, zárt ajtók mögött viszont igencsak el tudott telni magától a srác.

– Jut eszembe, megbeszéltem a húgommal, hogy vacsora után dumálunk – mondta Florence Estebannak, miközben a férfi egy hideg sörért nyúlt. – Úgyhogy remélem, nem baj, hogy neked kell elmosogatnod.

– Hadd használjak igazi vizet, és akkor minden este én mosogatok.

– A szürke is épp eléggé igazi, csak nem különösebben tiszta. – Nem akart ebből minden este veszekedést, és megkönnyebbült, amikor a férfi témát váltott, miközben sisteregni kezdett a hús.

– Délután megismerkedtem az új csoporttal, akiket majd felviszünk a Mount Washingtonra – mondta Esteban. – Már ki is szúrtam a bajkeverőt. Soha nem a reszketeg, szánalmat keltő kuncsaftok csinálják a galibát, hanem ezek a kivénhedt szuperhősök. Általában pasik, habár néha akad egy-egy celluxszal meg több száz rugós plasztikai műtétekkel összetákolt szívós, még-mindig-azt-hiszem-hogy-harmincöt-vagyok típusú vén szatyor is.

Tudta, hogy Florence nem szereti, ha ilyen megvetéssel beszél a gondjaira bízottakról, de valószínűleg muszáj volt olyankor kiadnia magából a frusztrációt, amikor azok nem hallják.

– Na, és ki a hunyó? Jézusom, ez a hús olyan vizes, hogy meg fog főni ez a fasírt.

– Már a nyolcvanon is túl lehet. Azokkal az inas bicepszeivel meglátszik rajta, hogy órákat tölt a konditeremben, csak még nem vette észre, hogy egy ideje már balsafából készült súlyzókkal végzi a karhajlításokat. A biztonsági oktatásra oda se bagózott. Csak az érdekelte, hogy mit kezdünk azzal a ténnyel, hogy mindenkinek „más a tempója”, és vannak olyan mászók, akik szeretnek „törtetni”. Nagy arc. Az ilyenek szoktak futni, legalábbis annak idején, még a kétoldali csípőprotézis-beültetés meg az öt katéteres szívműtét előtt. Mérget vehetsz rá, hogy felveti őket a pénz, és valamikor még az idők hajnalán szívvel-lélekkel csináltak valamit. Így aztán még senki nem merte nekik megmondani, hogy kurvára megöregedtek. A háziorvosuk vagy a házastársuk általában már meghozta azt a szabályt, hogy csak úgy csörtethetnek be az erdőbe, ha van velük valaki, aki összekanalazza őket, ha lebukfenceznek egy vízmosásban, és a lábukat törik. De ezeknek egyáltalán nem fűlik a foguk a csoportos túrázáshoz, folyton a többi ízületi gyulladásos lúzert méregetik, és azt gondolják magukban: Mit keresek én ezek közt a nyuggerpukik közt? – holott ők maguk is pontosan közéjük illenek. Ezek nem követik az utasításokat, és nem várnak senkire. Az ilyenek szenvednek balesetet, és rontják a Túl az Óperencián renoméját. A kenutúrákon ezek spriccelnek el egymagukban a rossz folyóág felé, mi meg az egész expedíciót kénytelenek vagyunk otthagyni, hogy megkeressük őket. Mert ők nem szeretik követni a túravezetőt. Főleg, ha az egy kreol. Ki vannak akadva, hogy most már a kreolok viszik a boltot, mert hát valakinek muszáj…

– Elég. – Florence bedobta a káposztát a lassan már húslevesnek látszó valamibe. – Felejtsd már el! Én melletted állok.

– Tudom, hogy már torkig vagy vele, de neked fogalmad sincs róla, hogy nap mint nap micsoda hullámokban árad felém a sértődöttség ezekből a vén szivarokból. Vissza akarják szerezni a dominanciájukat, pedig progresszív gondolkodásúnak tartják magukat. Még mindig érdemként akarják feltüntetni a toleranciájukat, de azt már nem vállalják föl, hogy az ember csak olyasmit „tolerál”, amit ki nem állhat. Különben meg mi is ugyanúgy kénytelenek vagyunk tolerálni a sápadtarcúakat, ahogy ők is kénytelenek elviselni bennünket. Ez itt minden porcikájában éppúgy a mi hazánk is, mint ezeké a levitézlett gringóké. És még inkább az lenne, ha ezek a trottyos fehér kretének egy kicsit csipkednék magukat, és végre elpatkolnának.

– Mi amado, túl messzire mész – dorgálta meg a látszat kedvéért az asszony. – Willing jelenlétében ne beszélj ilyeneket, légy szíves.

Ahogy máskor, Florence-nek most sem kellett megkérnie a párját, hogy terítsen meg, öntsön vizet a poharakba, és töltse teli a sószórót. Esteban zsúfolt háztartásban nőtt fel, így aztán magától értetődő módon látott hozzá. Ő volt az asszony első fiúja, aki meggyőzte őt arról, hogy csak mert neki nincs szüksége társaságra, és nincs szüksége segítségre a fia nevelésében, az még nem jelenti azt, hogy ne szeretne egy férfit az ágyába, és ne szeretné, hogy Willing valamiféle apapótlékot élvezzen – olyat, akinek a javára írható, hogy a srác folyékonyan megtanult két nyelven beszélni. Esteban egyszerre volt második generációs, és beszélt minden akcentus nélkül angolul, a beszédjébe jobbára csak gunyorosságból szúrt be időnként egy-egy spanyol szót, mintegy bohókásan rájátszva a sztereotípiára, amely után két kézzel kaptak öregecske kuncsaftjai. Lehet, hogy nem járt egyetemre, de ez Florence nézete szerint okos pénzügyi húzás volt.

Mármost ami az etnikai kérdést illeti, nem igaz az, amiről a húga szemlátomást meg volt győződve, vagyis hogy azért mozdult volna rá egy kreolra, mert az olyan menő dolog (hoppá! zselé), mert ha ellenük nem megy, akkor megpróbálja velük, vagy mert valamiféle ócska liberális szégyenérzettől indíttatva meg akarta tagadni a saját gyökereit. Esteban a vérvonalától függetlenül energikus, felelősségteljes, életerős férfi volt, akivel rengeteg közös vonásuk volt, nem utolsósorban az, hogy kedvenc emóciójuknak az undort tartották. Tökmindegy, úgy érezte, az élet őt igazolta, amiért egy mexikói szeretőre esett a választása – nyílt, egyesítő és előremutató tett volt –, és el kellett ismernie, hogy a férfi háttere pluszként esett a latba. Az, hogy vajon akkor is úgy vonzódott volna-e hozzá, ha egy sima fehér pasi lett volna, olyan kérdés volt, amit nem érdemes feszegetni. Az emberek egységcsomagok. Nem lehet belőlük elkülöníteni azt, hogy kicsodák, meg hogy micsodák, és a lényeg az, hogy Esteban mogyorószín ábrázatát, selymes fekete lófarkát és széles, magas járomcsontját ellenállhatatlanul szexinek találta. A férfi a maga másságában kitágította Florence világát, és egy gazdag, összetett, párhuzamos amerikai univerzumot nyitott meg előtte, amely az Avery húgához hasonlóan begyöpösödött agyú jobboldali paranoidok számára kizárólag valami áthatolhatatlan, monolitikus fenyegetést jelentett.

– Figyelj csak, emlékszel arra a pasira, aki tavaly költözött az utca túloldalára? – kérdezte Florence, amikor Esteban megfordult, hogy a káposztadarabokat felsöpörje a konyhapadlóról. – Valami Brendan. Mondtam is akkor, hogy itt van, ni, én most már egyáltalán nem tudnék házat venni ezen a környéken. A pasi a Wall Streeten dolgozik.

– Ja, rémlik valami. Azt mondtad, befektetési bankár.

– Reggel a buszmegálló felé menet összefutottam vele, és eléggé fura beszélgetést folytattunk. Azt hiszem, segíteni próbált. Van egy olyan érzésem, hogy kedvel engem.

– Hűha, ez nem jól hangzik!

– Áh, biztosra veszem, hogy ez inkább csak annak az undorítóan jóságos, könyörületes híremnek köszönhető, ami úgy jár a sarkamban, mint valami ázott kóbor macska. Szóval azt mondja nekem, hogy vigyük ki az országból a „befektetéseinket”… most rögtön, még ma. Az összes készpénzt váltsuk át külföldi valutára… mégis, milyen készpénzt? Bárcsak ne lenne olyan vicces… és szabaduljunk meg minden, idézem, „dollár elszámolású kintlévőségtől”. Istenem, olyan teátrális volt. Lehet, hogy az ilyenek nem túl sok drámába botlanak. Megérintette a vállamat, és egyenesen a szemembe nézett, mintha azt mondaná: ez most halál komoly, kurvára nem viccelek. Hisztérikus volt. Fogalmam sincs, miből gondolja, hogy a hozzánk hasonlóknak „befektetéseik” vannak.

– Lehetne, ha az a te gazdag abuelód végre földobná a bakancsot.

– Ha mi abból az örökségből akár csak egy tízcentest is látnánk, az azt jelentené, hogy a szüleim is feldobták a bakancsot, úgyhogy ne kísértsd a sorsot.

Bár Esteban nem volt egy aranyásó, a – szemlátomást senki által nem ismert méretű – Mandible-vagyonra tett bármiféle utalás kínosan érintette Florence-t. A tehetős apai nagyapa semmilyen érzékelhető hatást nem gyakorolt szerény neveltetésére. Az idők során rengeteg erőfeszítésébe került, mire meggyőzte kreol fiúját, hogy ő nem olyan, mint a többi lusta, agyondédelgetett, követelődző gringó, aki meg sem érdemli jó szerencséjét, és valahányszor a pénz témája felmerült, újra és újra ez az elkényeztetett karikatúra ütötte föl a fejét. Épp elég kényes ügy volt az, hogy az ő nevén szerepelt a Keleti Ötvenötödik utca 335., és mindeddig ellenállt Esteban ajánlkozásainak, hogy beszálljon a jelzálogkölcsön törlesztésébe. Öt éve vannak együtt, de ha most megengedi neki, hogy jogot formáljon az ingatlanra, az azt jelentené, hogy egy hangyányival nagyobb bizodalma van a kapcsolatban, mint amennyit testhezállónak érez, tekintettel arra, hogy a férfi egész sor elődje olyan látványos csalódásnak bizonyult.

– Szerinted mi folyik itt, ami ilyet mondatott a pasival, csak úgy, a derült égből? – kérdezte Esteban.

– Nem tudom. Fél füllel azt hallottam a hírekben, hogy valami bank pár napja becsődölt Nagy-Britanniában, de hát nagy dolog. Annak semmi köze hozzánk. Tegnap meg, hogy is volt… egy bizonyos valami-valami nem „darált be” valamit…? Tudod, hogy nem követem ezeket a dolgokat. És az is valahol Európában volt. Azok után, hogy évekig eltartott „az euró fegyelmezett kibontakozása”, én vérmesen belefásultam az örökös pénzügyi problémáikba. Mindenesetre a hírekben, amit Willing nézett, tutira a kötvényekről mondtak valamit. De fogadni mernék, hogy Brendan csak le akart engem nyűgözni. Ja, és ha már a szuperfurcsaságoknál tartunk – jutott Florence eszébe tálalás közben –, Brendan azt kérdezte, hogy a miénk-e a ház. Amikor azt feleltem, hogy igen, de egy lakó is segít törleszteni a jelzálogkölcsönt, ezt mondta: „A tulajdonjog még jól jöhet. A lakót viszont megbánhatják.”

Az olyan te-hol-voltál-akkor sorsfordulók esetében, amilyen a Nollie nagy-nagynénikéjéhez hasonlók számára a Kennedy-gyilkosság, az anyja generációja számára 9/11 volt, túlságosan is könnyű úgy tenni, mintha az ember emlékezne rá, és visszamenőlegesen a reszketeg, vizenyős múltra erőltetni az utólag tudomásunkra jutott szilárd tényeket. Ezért aztán Willing elhatározta, hogy később emlékezni fog erre az estére, a szó igazi értelmében emlékezni – egészen a fűrészporszerű fasírtig, az anyja meg a húga vacsora utáni hosszas video-eszmecseréjéig, és a vízkimaradásig (ami addigra már mindennapossá vált). Majd szerényen a helyén kezeli azt a tényt, hogy akkoriban még nem értette a tartalékvaluta fogalmát. Ahogy azt sem fogta még föl, hogy mi fán terem a kötvényaukció, habár kétségkívül hosszú  évtizedek, sőt talán évszázadok teltek el úgy, hogy mindkét fogalmat nagyjából mindenki kerek perec unalmasnak és lényegtelennek tartotta. De a jövőben majd gondoskodik róla, hogy ennyit azért a maga javára írjon: a 7 órás esti híradó alatt, még ha meg nem is értette – ezt az „amerikai kincstárjegy-aukciót” a maga „kamatlábcsúcsával” –, a hanghordozást igenis felfogta.

A Kőporszag óta ráállt a füle. Mindenki más azt hitte, hogy a legrosszabbon már túl vannak, dicsőségesen és tartósan helyreállt a rend. Willing esetében azonban, a maga megtermékenyítő te-hol-voltál-akkor eseménye idején, amelyet nyolcéves vénséges vén fejjel élt meg, revelációszámba ment A Nap, Amikor Semmi Sem Folytatódott, márpedig a revelációk nem bújócskáznak, azok nem férnek vissza a szekrénybe. Ennek a megmásíthatatlan kinyilatkoztatásnak a következtében megtanulta a fejük tetejére állítani a várakozásokat. Nincs abban semmi megdöbbentő, ha valami nem működik, ha valami darabjaira hullik. A meghibásodás és a pusztulás a világ természetes állapota. Az a megdöbbentő, ha valami bármennyi ideig is rendeltetésszerűen működik. Ilyenformán gyermekkorának utóbbi felét a hálálkodó álmélkodás állapotában töltötte – azon, hogy a televízió szupertelített színekben tündököl (bekapcsolt! már megint!), hogy az anyja pontosan közlekedő, sőt egyáltalán közlekedő busszal jött haza a munkából, hogy a csapból tiszta víz folyik, még ha őt csak néhanapján engedik is a közelébe.

Ami a hanghordozást illeti, ő már akkor felismerte, amikor az anyja még a káposzta mellett csevegett a konyhában. Sem az anyja, sem Esteban nem érzékelte a hangszínt. Csak Willing figyelt föl rá. Vagyis Willing és Milo; az éber tekintetű, óvatos testtartású, fülét hegyező spániel is valami különös hanglejtést észlelt. Mert a hírolvasó jól felismerhetően ideges izgatottsággal a hangjában beszélt. Akik a híreket mondják, imádják, ha történik valami. Aligha lehet őket ezért hibáztatni, hiszen az a munkájuk, hogy elmondják azt, ami történt, ők pedig szeretik, ha van mit csinálniuk. Ha valami rossz dologról tudósítanak, és szinte mindig ez a helyzet, hiszen a jó hírek jobbára az egyformaságról szólnak, feszengeni kezdenek attól, hogy örülnek. A legrosszabb műsorvezetők látványosan eltúlzott hamis szomorúság mögé rejtik az örömüket, amivel persze senkit sem tesznek lóvá, és Willing is szerette volna, ha leszoknak róla.

Ma este legalább senki sem halt meg, és akármilyen rejtélyes eseményekről is tudósítottak, azoknak a számokhoz és olyasféle idétlen kifejezésekhez volt közük, amelyekről lefogadta volna, hogy rajta kívül a nézők túlnyomó része sem érti őket. Így aztán a hírolvasók meg a vendégeik legalább nem vágtak gyászos képet, és a hangjukat nem halkították mesterségesen szomorú moll hangnembe. Ellenkezőleg, mindenki elégedettnek, sőt felvillanyozottnak tűnt a híradóban. Ezt a zaklatott vidámságot azonban kikezdte a mardosó tudat, hogy ezt a lelkesültséget a legjobb képességeik szerint el kell kendőzniük, mert később még meg fogják bánni. Az egész hangulat ezt sugallta: ez most mókás, de később már nem lesz az.

2. FEJEZET

FÁTUMSZERŰ MEGCSOMÓSODÁS

Avery Stackhouse tisztában volt vele, hogy a nővérét idegesíti a fleXface, Florence ugyanis beszélgetés közben szeretett tenni-venni a konyhában. Ez esetben viszont figyelmének nagy részét mindig mintha az edények kötötték volna le, és ezzel most elvesztegették volna a ritka alkalmat, amikor egymás közt lehettek: Lowell egy esti tanfolyamon tanított; Savannah házon kívül volt valamelyik fiújával, akik negyedikes korában már olyan gyorsan jöttek-mentek, hogy az anyja le is mondott arról, hogy a nevüket megtanulja; Goog a csapatával az iskolák közti nagyszabású vitára készült „Az áruhiányt és az árak elszabadulását nem a tényleges mezőgazdasági áruhiány okozza, hanem a káros nemzeti »élelmiszerbiztonsági« politika” témájában – Goog az állítás mellett tette le a garast; Bing pedig a vonósnégyesével próbált.

Az egyik pazar fotelben összegömbölyödve elégedett pillantást vetett a nappalira. A fiatal felnőtt korában divatos lakberendezést a kemény felületek, az éles sarkok és a fényvisszaverő anyagok jellemezték, míg a színvilágot a könyörtelen fehérek uralták. Most viszont a finom puhaság, a fényelnyelés és az íves kiképzés volt a kötelező; náluk még a falakat is szürkés szintetikus szarvasbőr borította. A szoba csupa umbra- meg pirítósszín, a berendezés tömérdek koptatott bőr meg rövid bolyhos szőr, úgyhogy egy pohár borral a kézben itt lustálkodni olyan volt, mintha az ember egy kitömött medvéhez bújna oda. A króm harsány csillogását az ón fakósága váltotta fel. A tehetős washingtoni otthonok szerencsére már nem azokkal a borzalmas elemes ülőgarnitúrákkal villogtak, hanem visszatértek a méltóságteljes kanapéhoz.

Stackhouse-ék a szorgosan szaporodó könyveket is száműzték a lakásból, amelyek Avery szüleinek Carroll Gardens-i zsúfolt téglaházának mindhárom szintjét olyannyira zűrzavarossá tették. Mi sem árulkodik jobban az ember őskövület mivoltáról, mint az elrongyolódott könyvgerincek falakat elcsúfító párhuzamosai. Ha egyszer egy könyvet már elolvastunk, minek tartsuk meg három dimenzióban, hacsak nem egyfajta hivalkodásból? Most, hogy már az egész Kongresszusi Könyvtár elfér az ember ujjbegyén, ezeket az idejétmúlt tárgyakat megszámlálhatatlan kartondobozban lakásról lakásra hurcolni olyan, mintha valaki költözködéskor az üres tojáshéjakat is magával vinné.

Kihajtotta és kimerevítette a fleXcreent, hogy a bőrbevonatú dohányzóasztalra támassza. A készülék olyan vékony volt, hogy a második generációjára jellemző élénk színek megjelenése előtt voltak, akik kidobták, mert a zsebükben lévő csomót papír zsebkendőnek hitték. Mivel az átlátszó anyag a kétcollos négyzettől a tizenötször húszas téglalapig bármekkora képernyőméretet ölthetett, az alsó részét pedig ki lehetett hajtani valami felületre, hogy billentyűzetet kapjunk, a fleX egy csapásra átvette az okosóra, a smartspeX, az okostelefon, a táblagép, a laptop és az asztali számítógép helyét. És ami a legszebb, a fleXcreen nem volt törékeny – és ez olyan plusz volt, amit a gyártói már kezdtek megbánni.

– Figyelj, elhelyezkedtél már? – csapott bele a közepébe Avery. – Mert égek a vágytól, hogy kitárgyaljuk ezt a farmot, amit Jarred vett magának.

– Ja, apa említett valamit – mondta Florence. – De hát miből tudott Jarred farmot venni?

A nagy felbontás kihozta a nővére szeme alatt a kezdődő táskákat, amelyek szemtől szemben nem lettek volna észrevehetők. Avery nem volt rá hajlamos, hogy fölényben érezze magát: a nővére arcbőrének hibái a maga két év múlva esedékes elváltozásainak előhírnökei voltak. Ráadásul már az ő arcán is virított egy rakás pörsenés, kiütköző fekete szőr és rémes elszíneződés. A készülék igazságügyi orvostani intézetbe illő képei olyannyira felülmúlták az emberi arcról a hétköznapi életben alkotott, jótékonyan elmosódó összképet, hogy a videó egy orvosi vizsgálathoz hasonlított, amely nem azt árulja el, hogy vajon boldog-e vagy szomorú az ember nővére, hanem azt, hogy van-e bőrrákja. Florence-szel abban legalább már megállapodtak, hogy soha többé nem váltanak 3D-re, mert az még rosszabb: az ember nemcsak rosszindulatúnak, de kövérnek is látszik rajta.

– Mivel Jarred közel sem csapolta meg annyira a tandíjalapot, mint te vagy én – magyarázta Avery –, meggyőzte róla Mannát, hogy akkor neki inkább egy foglalónyi összeg jár. – A félelmetes hiúsággal megáldott félelmetes férfiú, Mandible nagyapa mintha mindig is kedvét lelte volna a Manna rövidítésben – főleg, miután azt Avery gyerekei Égi Mannává cirkalmazták.

– Bízd csak Jarredre, ő majd hasznot húz abból, hogy kimaradt a főiskoláról – mondta Florence. – Kétszer is. De akkor se értem. Jarred soha semmilyen érdeklődést nem mutatott a kertészkedés iránt.

– A tengervíz iránt sem mutatott érdeklődést, amíg rá nem jött az a sótalanítási hepp. Egy tojást nem sütött meg, amíg be nem iratkozott arra a marokkói főzőtanfolyamra. Jarred egész élete egy nagy „Mi nem illik a képbe?” kirakós játék, ahol semmi sem illik a képbe. Az agráridill sem passzol bele, úgyhogy igenis belepasszol. Ez a maga logikátlanságában logikus.

– A pácienseiddel is így töröd kezed-lábad igyekezetedben, hogy megtalálják életük értelmét? Lenyűgöző. Ez huszáros volt.

– Az igazság az, hogy anya meg apa vérmesen támogatták. Szerintük remek ötlet a farm. Bármi az, ami ráveszi, hogy elköltözzön.

– Atyavilág, zsenge harmincöt éves fejjel kirepülni a családi fészekből… micsoda merészség! – Cinkosan összenevettek. Ők voltak a felnőttek, és minden gyarlóságuk ellenére legalább egyikük sem volt a család élhetetlen, önmagát kényeztető balfácánja. – Na, és merre van ez a hely?

– Ha hiszed, ha nem, New York államban, Gloversville-ben – felelte Avery. – Ahol annak idején kesztyűket vagy micsodát készítettek.

– Ne gúnyolódj. Ebben az országban minden városban készítettek annak idején valamit. Mi terem meg ezen a helyen?

– Van rajta pár alma- meg cseresznyefa. Répa, kukorica. Azt hiszem, még néhány tehenet is örökölt. Ez is egy olyan családi farm, ahol a tulajdonosok kiöregedtek, a gyerekek meg nem akartak vele kezdeni semmit.

– Az ilyen vállalkozások mindig veszteségesen működnek – mondta Florence. – És nagy megrázkódtatás vár rá. A kisüzemi földművelés kulimunka. Marhaság… hónapok óta nem beszéltem vele.

– Átment világvégeváróba. Citadellának hívja a birtokot, mintha valami erőd lenne. Az utolsó pár alkalommal, amikor beszéltem vele, nagyon borongós volt. Csupa ilyen világvégi duma. Milyen furcsa: jövök-megyek Washingtonban, a bárok tömve vannak, az ingatlanárak újra az egekbe szöknek, és mindenki ilyen kétszáz rugóba kerülő, vezető nélküli elektromos autónak a hátuljában ejtőzik. A Dow csak úgy szédeleg a sok befektetéstől, mint más a magas vérnyomástól. A mi öcsikénk meg közben vészmadárkodó letöltések előtt dekkol: Térjetek meg, mert elközelg a vég! Már nem tart a közép, mindannyian meghalunk! A szöveg, amit fal, világi, de érzelmileg az iowai evangélikusokhoz kötődik. Nem csoda, hogy egy farmon kötött ki.

– Egy csomó ember így reagált a Kőkorszakra…

– Kikészítesz. Már senki nem mondja így.

– Akár szőrszálhasogatónak is nevezhetsz, de így elkenve, hogy „a Kőporszag”, elvész az a jelentése, hogy ahová-visszabombáztak-bennünket…

– Te tényleg szőrszálhasogató vagy. Akárcsak apa. A nyelv eleven dolog, nem lehet bedugni a fagyasztóba. De oda se neki. Szerintem Jarrednél ez nem valami késleltetett reakció a-Kő-kor-szak-ra. – Avery olyan gondosan szótagolta a kifejezést, mintha egy agyalágyult szintjére ereszkedett volna le, akinek a szájába kell rágni, hogy a „vb” annyit tesz, hogy vi-lág-baj-nok-ság. – Ez az ő elképzelése… és ez aligha egyedül Jarredre jellemző, stimmt? A meggyőződés, hogy a szakadék szélén billegünk, és csak idő kérdése, hogy mikor zuhanunk bele a semmibe. Projekció az egész. Semmi köze nincs „a világhoz”, vagy ahhoz, hogy milyen borzasztó irányba indult el ez az ország, amiért még mindannyian megfizetünk. Kizárólag Jarred egyéni bizonytalanság-érzetéhez van köze. Ez az ő jövőjével kapcsolatos pesszimizmus. Csakhogy a civilizáció összeomlása miatt aggódni a saját reményeinek szertefoszlása helyett, amiért soha nem lesz belőle sótalanítási szakértő, mert túl nagy fáradságába került volna a képesítés megszerzése, hát… a globális próféciától fontosabbnak érzi magát.

– Jarrednek már említetted ezt az elméletet? – kérdezte Florence. – Lehet, hogy nem venné jó néven, hogy a politikai nézeteit azzal intézed el, azok csak az önmagával való viszonyáról szólnak. A témák, amelyekre gerjed: a fajok kihalása, az elsivatagosodás, az erdőirtás, az óceánok elsavasodása, az, hogy egyetlen meghatározó gazdaság sem tartotta be a szén-dioxid-csökkentési kötelezettségvállalását… ezek nem csak nála csapódnak le.

– De az idősebb pácienseimnél is folyton ugyanezt látom. Nekik persze más vesszőparipáik vannak: hamarosan kifogyunk a vízből, kifogyunk az ennivalóból, vagy kifogyunk az energiából. A gazdaság a tönk szélén áll, ők meg keresztet vethetnek a nyugdíj-megtakarításukra. De igazándiból a haláltól félnek. És mivel amikor valaki meghal, a világ is meghal, legalábbis az ő számára, azt feltételezik, hogy mindenki más számára is meg fog halni. Bizonyos fokig cserben hagyja őket a fantáziájuk… önmaguk nélkül képtelenek elképzelni az univerzumot. Az öregemberek ezért válnak apokaliptikussá: ők szembesülnek az apokalipszissel, és a dolognak ez a része, a személyes apokalipszis, valóságos is. Így aztán minél közelebb kerül saját egyéni feledésbe merülésük, annál biztosabb, hogy a vénségek az egész környezetükre a küszöbönálló romlás képét vetítik rá. És ebbe időnként már-már rosszindulat is vegyül. Esküszöm, némelyik ilyen epés Csodacsibe számára az Armageddon nem is fenyegetés, hanem egyenesen ábrándkép. Mintha azt szeretnék, hogy az egész bolygó egyetlen gigantikus fekete lyukká robbanjon szét. Mert ha ők nem iszogathatják tovább a verandán a martinijukat, akkor más se igyon egy kortyot se. Mindent magukkal akarnak vinni… az utolsó olajbogyóig meg fogpiszkálóig. Csakhogy valójában minden szép és jó. Az élet, a civilizáció, az Egyesült Államok, minden megy majd tovább a maga útján, és igazából ez az, amit nem tudnak elviselni.

Florence felkuncogott.

– Ez egy repertoárdarab volt. Nem először hallom tőled.

– Mm – ismerte el Avery. – Talán másodjára vagy harmadjára. De a Jarreddel kapcsolatos véleményem akkor is érvényes. Szorgalmasan mélyítgeti a kútját, és bespájzol marhapörköltkonzervből, mert most a pszichikai túlélés válságát éli át. Amint túl lesz rajta, majd körülnéz, szemlét tart a rengeteg elsősegélydoboz meg a többládányi extrahosszú gyufa fölött, és eléggé ostobán fogja érezni magát.

– Aha. De lehet, hogy nem Jarred az egyetlen, aki projektál. A te életed fenékig tejföl, úgyhogy akárhová nézel, mindenütt süt a nap.

Az a fenékig tejföl elutasítóan hangzott, és Avery nem díjazta, ha a saját elemzését fordították ellene fegyverként.

– Attól, hogy valaki többé-kevésbé elfogadható életet él, még nem feltétlenül bunkó – tiltakozott. – És akinek jól megy a sora, annak is vannak gondjai.

– Aha – felelte újra Florence. – Egyet mondj! – De meg sem várta a választ. – Ami Jarredet illeti, ezzel a legújabb csecsebecséjével nem pszichés gond van, hanem gyakorlati. Ez a „Citadella” nevű bukta úgy hangzik, mint valami pénznyelő. Már így is nyakig ül a hitelkártya-adósságokban… pedig anya meg apa is tömi pénzzel. Drága mulatság ám az a sok befuccsolt vállalkozás. Mannának jó mély zsebekre lesz szüksége.

– Manna zsebei nagyjából a cipőjét verdesik.

Avery úgy döntött, hogy másfelé kormányozza a beszélgetést. Kényes téma volt, hogy vajon mennyi pénz fog elcsordogálni a Mandible-örökségből. Florence ezt természetesen sosem mondta ki kerek perec, de tekintettel a kettőjük jövedelme közti egyenlőtlenségre, Avery azon tűnődött, hogy ha majd eljön az idő, vajon azt fogják-e tőle elvárni, hogy álljon félre, és vagy áldozzon fel egy jelentős részesedést a testvérei javára, vagy mindenestül mondjon le az örökségéről. Averynek látszatra nem volt szüksége a pénzre. Más szóval büntetést érdemel azért, mert intelligens döntéseket hozott, és azok következtében jól elboldogult? Ez volt az a lecke, amit az idézőjelben progresszív amerikai adórendszerből már réges-rég meg kellett volna tanulnia. Ó, és hát Florence-mint-Nightingale nyilván jobban megérdemli azt a pénzt, hiszen eme legújabb inkarnációjában olyan derék, jóságos és irgalmas szívű.

Pedig mindkettőjüknek ugyanabból a pakliból osztották a lapokat. Avery annak idején úgy döntött, hogy hozzámegy egy nála valamivel idősebb, túlsúlyos értelmiségihez, aki azóta már a Georgetown Egyetem Közgazdasági Tanszékének véglegesített egyetemi tanára; hogy közösen megvásárolnak egy pofás washingtoni sorházat, amelynek máris felment az értéke; hogy jövedelmező magánpraxist alapít; és hogy fölnevel három értelmes, tehetséges gyermeket, akiket a legjobb magániskolákba tudtak járatni. Vele szemben Florence úgy döntött, hogy összeköltözik egy alulművelt mexikói túravezetővel; hogy megvásárol egy icipici, düledező, viszont rabló módon túlárazott házat egy olyan brooklyni környéken, amely gyerekkorukban még a crackdílerek közti gyilkos bandaháborúkról volt hírhedt; hogy fölnevel egy egyéjszakás kalandból származó egykét, akit olyan állami iskolába járatott, ahol az összes tantárgyat spanyolul tanították, és akiből hogy, hogy nem, egy kissé furcsa figura lett; szakmailag pedig, hogy skizofrén emberek párnáit fogja felrázogatni. Avery iszonyúan szerette volna, ha az ő csinos, eszes, keményen robotoló nővére – Jarreddel ellentétben a család igazi túlélője – olyan hivatást találna magának, amelyben jobban kiteljesedhetnek a képességei, Esteban pedig legalább gerinces pasinak látszott. De azért Florence lehangoló helyzetéről – amely a legidősebbről lévén szó különösen kínos volt – mégsem Avery tehetett. Csak nem kéne, hogy a körülmények, amelyeket oly nagy erőfeszítések árán alakított ki magának, ilyen bűntudatot ébresszenek benne, valahányszor egymással beszéltek.

Csakhogy az elterelő hadműveletként felhozott téma mindennek bizonyult, csak semlegesnek nem.

– Figyelj, hallottad ezt a kavarást az országhívókódokkal?

– Ja, a hajléktalanszállón mindenki röhejesnek tartja, hogy valaki ezzel foglalkozzon. Az viszont biztos, hogy ezen aztán egészen év végéig elkérődzhet a Fox News.

– De hát amióta csak országhívókódok léteznek, az Államok hívókódja az egyes, nem? – mondta Avery. – Van, aki számára ez szimbolikus.

– És minek a szimbóluma? Hogy mi vagyunk az elsők? Ha jelent egyáltalán bármit is, már maga az a tény, hogy örök időktől fogva miénk az egyes, épp elég ok arra, hogy egy időre átadjuk valaki másnak azt a szájbalökött kódot.

– Elég feldúlt a hangod, ahhoz képest, hogy ez a kérdés téged állítólag nem is érdekel. A kínaiaknak viszont nyilván jelent valamit, különben nem csaptak volna ekkora patáliát a kódcsere miatt.

– Amikor az egyik fél bepöccen, néha az a legjobb – mondta Florence –, ha a megadjuk neki, amit akar. Főleg ha az ingyen van, csak pár számjegyet kell bepötyögni a számítógépbe. Az ilyen engedmény semmibe se kerül, viszont menet közben be lehet váltani olyasmire, ami számít.

– Vagy éppen hogy az ilyen kedvezmény teremt precedenst menet közben egy rakás más engedmény számára, és ez esetben már igenis számít. Az egyik nőbetegem ma azt mondta, hogy „megalázva” érzi magát.

– Az amerikaiak többsége Amerikában él – mondta Florence. – A saját országkódjukat szinte soha nem is ütik be. Úgyhogy ha az a te beteged nem állandóan külföldről akar hazafleXtelni, akkor egy közönséges napon egyáltalán nem lesz ténylegesen „megalázva”. Ez ugyanolyan, mint az a balhé az angol nyelvhez nyomja meg a kettes gombot körül. Hát nehezebb megnyomni a kettest, mint az egyest?

– Ebbe most ne menjünk bele újra. Tudod, hogy én botrányosnak tartottam annak a konvenciónak a felrúgását.

– Ez is csak olyan nagyvonalú gesztus volt, amely semmibe sem került. A kreolok számára az a kettes a másodosztályt fejezte ki. A bevándorlók meg a leszármazottaik ettől az apró változtatástól azt érezték, hogy ők is számítanak.

– Azt érezték tőle, hogy győztek…

– Vigyázz a szádra! – mondta Florence. – Mindennek van határa.

Felhőként lengte körül Florence-t az, hogy egy hús-vér mexikóival élt együtt. Tiszteletbeli tagja lett egy kisebbségnek, amely olyan irdatlan méretűvé nőtt, hogy hamarosan már nem is formálhat jogot erre a címkére. Avery már rettenetesen várta ezt a vízválasztót. A praxisában minden betegét arra biztatta, hogy tegyék magukévá a különlegesség érzését – ámde az identitásnak, a valahová tartozásnak, az ember önnön jelentős, sajátos örökségére való büszke igényformálásnak ezt a nagyon erős érzését ebben az országban, amely pedig kiemelkedő teljesítmények seregére lehet büszke, a többségtől kifejezetten megtagadták. Így aztán lehet, hogy ha a fehér emberek is kisebbségbe kerülnének, létrehoznák a fehér tanulmányokkal foglalkozó saját egyetemi tanszékeiket, ahol szemérmetlenül agyba-főbe dicsérhetik Herman Melville-t. A gyerekei a teszteredményeiktől függetlenül nagyobb mozgásteret kapnának az egyetemi felvételin. Hirtelenjében kijelenthetnék, hogy sértésnek veszik, ha „fehérnek” hívják őket, úgyhogy mostantól kezdve azt kell rájuk mondani, hogy „nyugat-európai amerikai”, így, végig az egészet. Haverkodó, bennfentes cinkossággal egymásnak odakiálthatnák ugyan, hogy „Mi a pálya, csórikám?”, de az összes nem fehér embert, aki ilyen szemellenzős kifejezést használ, ledorongolnák a CNN-en. A kisebbséggé válás megnyitná az utat a minden adandó alkalommal való nyílt, ünnepélyes megsértődés előtt, és visszaállítanák az automata telefonhívások protokollját.

A képernyőn kívülről Esteban kiáltott fel: – Mit mondtam? Addig kellett volna kinyitni a zsilipeket, amíg még lehetett!

Florence hátrakiabált a válla fölött: – Willing! Eredj a Zöld Hektárba, és szedj össze annyi palackozott vizet, amennyit csak bírsz! Mindjárt megy Esteban is… és viszi a kézikocsit!

– Jól van, jól van – mondta a háta mögött a fiú. – Tudom a dolgom. De azt tudod, hogy túl későn fogok odaérni. Mindenki gyorsabb, aki kocsival van.

– Akkor fuss!

– Csak nem már megint – mondta Avery.

Florence sóhajtva fordult vissza a képernyőhöz.

– Az a legrosszabb ebben a vízkimaradásban, hogy sosem lehet tudni, meddig tart. Lehet, hogy egy órán belül visszajön a víz, de az is lehet, hogy egy hétig nem fog folyni. Hátulra legalább kiraktunk egypár hordót az esővíznek. Nem iható, de a vécében jól jön. Van egy-két üveg csapvizem is, de az borzasztóan megposhad. Úgyhogy remélem, Willingnek meg Estebannak sikerül szereznie. A vizes soron mindig az van, hogy aki kapja, marja. Még szerencse, hogy ilyen késő van. Vannak, akik még észre se vették. Basszus, nem szívesen mondom, de Estebannak igaza volt. Nyolc napja nem zuhanyoztam. Akkor kellett volna beugranom alá, amikor hazaértem.

– Kiderült már, hogy mi a probléma? Nem a blogos találgatásokról beszélek. Hanem a valódi információkról.

– Valódi információ, az meg micsoda? – horkantott fel Florence. – Habár azt még a buggyantoszféra sem vitatja, hogy a problémát nyugatabbra a víztározók kiapadása meg az aszály okozza. Itt zűrzavarosabb a helyzet. Lehet, hogy az állam északi részén akadozik az ellátás. Nyilván a Kalifátusnak a Hármas Alagút elleni szabotázsakciója se használt. Rengetegen mondják, hogy elöregedett az infrastruktúra, orrán-száján szivárog. Azt meg tudod, hogy szerintem mi ez.

– Igen, azt tudom, hogy szerinted mi. – Most, hogy figyelte a kamera, Avery visszafogta magát, és nem kezdte a szemét forgatni. Divatos dolog volt megjegyezni, hogy egy olyan korban, amely nélkülözi a kérlelhetetlen oknyomozó újságírást, az emberek azt hiszik el, ami jólesik nekik. Az apjuk úton-útfélen ezt az elkoptatott frázist hangoztatta. De amennyire Avery meg tudta ítélni, az emberek először mindig valamilyen véleményt alkotnak, aztán kedvük szerint összegyűjtögetik az azt alátámasztó bizonyítékokat, mintha, mondjuk, valami szerkót vásárolnának maguknak, és később szereznék be a hozzávaló kiegészítőket. Így aztán Florence magától értetődően a hidraulikus kőzetrepesztést okolta. Neki ez esett jól.

Csapódott a bejárati ajtó.

– Hahó! – mondta Lowell.

– Hé! Éppen Florence-szel beszélek.

– Akkor fejezd be, jó?

Szokása szerint öntelt volt, de ez az ingerlékenység furcsán hatott.

– Ha egyszer én megjöttem!

– Semmi baj – mondta Florence. – Úgyis esővizet kell hurcolnom a vécébe. Pá, babóca!

Fájdalom, negyvennyolc éves korában a férje a fél centis borostájával már nem vagányul nézett ki, hanem úgy, mint egy ágrólszakadt, lenőtt, valamikor trendinek számító módon egyenetlen hosszúságúra nyírt, őszülő hajától pedig zilált lett a külseje. Averynek ki kellene találnia, hogyan mondja ezt meg neki, ha nem is ennyi szóval. Lowell közgazdász létére világéletében feltűnő, belvárosias jelenség volt – hanyag eleganciával öltözködő, laza mozgású piperkőc, aki a Georgetownon mágnesként vonzotta a hű tanítványokat. Az a fényes, galambszürke öltönye a legújabb divat szerint készült – mandzsetta és gallér nélkül, magas derekú nacival, és hosszú, majdnem térdig érő zubbonnyal. Ma este élénkrózsaszín cipőt viselt hozzá. Csakhogy kockázatos dolog ám arra alapozni a megjelenésünk stílusát, hogy fiatalok vagyunk. Lowell úgy festett, mint aki fiatalnak hiszi magát, holott nem az.

– Hé, Mágus, kapcsold be a tévét! – rendelkezett Lowell. A beszédhangra működő háztartási vezérlőrendszer az utóbbi időben megmakrancosodott, és folyton azt közölte Averyvel, hogy kifogytak a tejből. Amíg ezt a funkciót le nem kapcsolta, a program addig rendelte a tejet a szupermarketből, hogy már belefulladtak. Most meg még bogarasabb kezdett lenni a rendszer: az asszony hallotta, hogy Lowell utasításának elhangzása után a konyhában bekapcsol a mosogatógép.

– Észrevetted már, hogy minden egyszerre megy tönkre? – tette fel lemondóan a kérdést Lowell. – Pontosan ezt magyaráztam annak a borsóagyú Mark Vandermire-nek is. Ugyanez történik a gazdaságban is. Valami kis piszok fölrobban, egyszerre mindent beterít, és azt a látszatot kelti, mintha a rendellenességek összefüggnének egymással. Pedig nem feltétlenül. Ez csak egyfajta fátumszerű… megcsomósodás.

– Ebből akár egy újabb tanulmányt is írhatnál. Fátumszerű megcsomósodás, ütős cím. – A férfi kezébe nyomta a televízió poros távkapcsolóját. – Szerencsére mi ki tudjuk iktatni. Itt az utcában Ellen Mágusát nem lehet kézi vezérlésre állítani, és ha egyszer megbolondul, még vizet se tudnak forralni.

Lowell csüggedten huppant a szófára. Ahelyett, hogy bekapcsolta volna vele a híreket, a térdét ütögette az erre szolgáló készülékkel.

– Kérsz valamit enni?

– Egy pohárral abból a borból, amit te is iszol. De félek, hogy ha egy baconös szendvicset kérek Mágustól, még bekapcsolja az öntözőfejeket. Vagy felgyújtja a házat.

Miután az asszony odaadta neki a poharat, Lowell azt kérdezte: – Szóval… hallottad a legfrissebbet?

– Mivel fogalmam sincs, miről beszélsz, valószínűleg nem.

– A ma délutáni kötvényaukcióról.

– Ez már megint Franciaország?

– Nem, az amerikai államkincstár. Nézd, én nem hiszem, hogy ez olyan nagy ügy. De a lefedettségi hányados furán alacsony. Ami azt illeti, csótányparány: 1,1. A tízéves futamidejű kötvény hozama meg fölment 8,2 százalékra.

– Az magasnak hangzik.

– Magasnak? Megduplázódott. Én mégis csak tetszőleges erők véletlenszerű összeadódását látom az egészben.

– Fátumszerű megcsomósodást.

– Ja. Itt van Franciaország, amely képtelen teljesen kilábalni a lejáró adósságcsomagból… de Németország meg az EKB azonnal közbelépett, úgyhogy nem arról van szó, hogy pénzhiány miatt mindjárt bezárják az Eiffel-tornyot. Páran kiakadtak, ez minden. Ami meg a briteknél a Barclay’st illeti, hivatalosan azt rebesgetik, hogy Ed Balls kormánya ezúttal nem tudja őket kihúzni a csávából, de ez csak amolyan stratégiai pózolás. Fogadni mernék, hogy a Downing Street-i szófák réseibe dugdosva elég tízpennyst fognak találni ahhoz, hogy a banknak ne kelljen elmennie a falig. Aztán tegnap Zürichben meg Brüsszelben néhány ijedős befektetési alap gyakorlatilag nullára redukálta a dollárpozícióját, és aranyba menekült. Csinálják csak. Majd fényes téglákat fognak használni papírnehezéknek, ha újra lezuhan az arany árfolyama.

– Most fölfelé tart?

– Egyelőre! Tudod, milyen az arany. Folyton ide-oda pingpongozik. Ha valaki nem elég ravasz ehhez az egyszer fent, egyszer lent játszadozáshoz, akkor röhejes egy befektetés.

– Miért van az a szűnni nem akaró benyomásom, hogy ezt a beszélgetést nem velem folyatod? Egyre csak vitatkozol, fél kézzel tapsolsz. Én nem vitatkozom veled.

– Bocs. Tényleg volt egy vitám azzal a nyuggerpuki Vandermire-rel. Mert, jól van, a mai kötvényaukció, az… szerencsétlen dolog volt. Per pillanat alig van külföldi kereslet az amerikai adósságra… de egy sor különböző országban egymástól teljesen független érvek szólnak az amerikai adósságpapírok kivezetése mellett, csak ezek most történetesen egybevágnak. Itt meglódult a piac: a tőzsdén nagyobb hozamokat érhetnek el a befektetők, mint a kétes kincstári értékpapírokon. A kamatlábak aligha maradnak 8,2 százalék környékén, ez valószínűleg csak egy egyszeri kiugrás. Jézusom, az 1980-as években 15 százalék fölé szökött a kincstárjegy kamata. A kötvények még nem is olyan régen, 1991-ben is 8 százalék fölött fizettek…

– Az azért már elég régen volt.

– A lényeg az, hogy semmi okunk hisztériázni!

– Akkor ne mondd ilyen hisztérikus hangon.

– A kamatcsúcs miatti pánik, az itt a probléma. Az olyan agyalágyultak, mint ez a Vandermire… ja, és találd ki, hová igyekezett, amikor összefutottam vele a tanszéken. Az MSNBC-be. Egymást érik az interjúi a nagyobb csatornákon… Fox, Asia Central, RT, LatAmerica…

– Féltékeny vagy?

– Egy fenét. Egy kalap szart se érnek azok a műsorok. Ehhez a hiperfelbontáshoz centi vastagon kenik föl a sminket. Le se tudják törölni rendesen, összemaszatolja a párnahuzatainkat. Ráadásul sose tudhatod, hogy a feszültség miatt nem emlékszel-e rosszul valami statisztikára, és utána már sosem fogod tudni kiköszörülni a csorbát.

– De te ebben nagy vagy.

A férfi kihúzta magát a szófán: bók elkönyvelve.

– A félelem, amivel Vandermire egész éjjel házalni fog… önbeteljesítő lesz. Habár a hangján nemigen hallatszik, hogy félne. Remekül érzi magát. Ahogy te szoktad mondani, igaz? Ez az apokaliptikus bagázs…

– Én semmit se „szoktam” mondani. Akkor egyszer beszélgettünk erről…

– Ne mérgelődj már, amikor épp próbálok veled egyetérteni. Csak annyi, hogy ezek az emberek világvégét jósolnak, de őket mintha egyáltalán nem izgatná ez a kilátás, igaz? Miközben felidézik a romokat, a bánatot meg a pusztulást, alig tudják palástolni az örömüket. Mit gondolnak ezek, milyen egy igazi összeomlás, mint valami születésnapi gyerekzsúr, ahol mindenki körtáncot jár, és azt énekli, hogy „Hamu! Hamu! Mind elesünk”? És mintha azt feltételeznék, hogy ők maguk majd immunisak lesznek, a medence szélén fognak napfürdőzni, miközben a láthatáron városok lángolnak. Ezek a leendő kukkolók. Szórakozásnak tekintik több milliónyi, ha nem több milliárdnyi hús-vér ember sorsát.

Lowellnek olyan kifejezést ült ki az arcára, mintha ezt most rögtön le szeretné írni.

– Florence-szel aggódunk, hogy Jarred is ugyanezen az úton indult el. Azt hiszem, neki inkább az öko-horror a mániája, de az elképzelés ugyanaz. Bár, ha korrekt akarok lenni, Jarredről aligha mondható el, hogy örömét lelné benne. Az utóbbi időben eléggé morózus.

– Vandermire viszont extázisban van. Imádja, ha rá figyelnek, és teljesen el van szállva attól, hogy állítólag egész idő alatt neki volt igaza. „Fenntarthatatlan! Az államadósság fenntarthatatlan!” Ha délután még egyszer meghallottam volna a szájából azt a szót, hogy fenntarthatatlan, én orrba vágtam volna. Funkcionális definíciója szerint fenntarthatatlan az, ami-nincs-fenntartva. Ha valamit nem tudsz továbbvinni, akkor nem viszed. Húsz éve ott volt az a nagy hűhó a deficit miatt, az adósságplafon megemelése miatti többszöri melodrámai kormányleállás, és mi történt? Semmi. A GDP 180 százalékán, amiről Japán bebizonyította, hogy abszolút megoldható, azóta is fenntartják az adósságot. Tehát ipso facto fenntartható.

– Akkor meg ne izgasd magad Vandermire miatt. Ha eltájolta magát, akkor nemsokára olyan ostobának fog látszani, amilyennek mondod.

– Veszélyes az a pongyola, gyújtó hatású fecsegése. Aláássa a bizalmat.

– Bizalom, ugyan már. Mit számít az, ha pár gazdag befektető felizgatja magát?

– A pénz érzelmes valami – jelentette ki Lowell. – Mivel minden érték szubjektív, a pénz is csak annyit ér, amilyen értékűnek az emberek érzik. Azért fogadják el árukért meg szolgáltatásokért cserébe, mert hisznek benne. A gazdaság közelebb áll a valláshoz, mint a tudomány. A valutában hívő egyes állampolgárok milliói nélkül a pénz csupán színes papír. Hasonlóképpen a hitelezőknek is hinniük kell abban, hogy ha kölcsönt folyósítanak az Egyesült Államok kormányának, akkor vissza fogják kapni a pénzüket, különben nem is nyújtanának hitelt. Úgyhogy a bizalom egyáltalán nem mellékes kérdés. Az az egyetlen kérdés.

A professzorsággal az a baj, hogy ha az ember ex cathedra kinyilatkoztatásokból él, hazaérve nagyon nehéz abbahagyni a szövegelést. Avery már hozzászokott, habár Lowell fellengzős beszédét már egyáltalán nem találta olyan elbűvölőnek, mint amikor összeházasodtak.

– Tudod, a Vandermire-hez hasonló károgó varjak többsége egyúttal pénzeszsák is – folytatta Lowell. – Hogy őszinte legyek, egy mutatós fémhez ragaszkodni, mintha az lenne az egyedüli válasz az imáinkra, ez olyan középkorias…

– El ne kezdd!

– Nem kezdem. Csak nem tudom, minek szerződtette a Georgetown azt a barmot. A tanári kar ideológiai „sokszínűségének” zálogául szánták, de ez olyan, mintha azt állítanánk, hogy „Nálunk elméleti sokszínűség van, mert a professzoraink némelyike értelmes, mások meg tökkelütöttek”. Hatvan éve szögre akasztották az aranyfedezetet, és senkinek se hiányzik. Nehézkes volt, korlátok közé szorította a központi bankok rendelkezésére álló eszközöket a gazdaság finomhangolására, és mesterségesen limitálta a monetáris bázist. Elavult, babonás és szentimentális dolog. És mi az, amit a pénzeszsákok soha nem fognak elismerni? Most, hogy a fémnek önmagában véve már szinte semmiféle tényleges haszna nincs, ugyanannyira mesterséges értékmegőrző, mint a beválthatatlan papírvaluta vagy a kagylópénz.

Avery fürkészőn nézte a férjét. Talán azért tartózkodott a hírek bekapcsolásától, mert attól tartott, hogy a maga Mark Vandermire nevű rémével fog szembesülni. Vagy talán maguktól a hírektől tartott.

– Nyugtalannak látszol.

– Jó… egy kicsit az vagyok.

– De én ismerlek. Úgyhogy megkérdezem: az nyugtalanít, ami körülöttünk történik? Mert szerintem téged inkább az nyugtalanít, hogy tévedsz.

Lowell másnap reggel korán, kótyagos fejjel indult el hazulról, átkozta is magát azért a harmadik pohár borért, amit Averyvel megivott. Mellőzte a szokásos, kényszeres belepillantást az egyetlen olyan hírportálba, amelyben valamicskét is megbízott, és úgy döntött, majd a tanszéken iszik egy kávét – még ha az jobbára valami szasszafrász babérfamagból készült pótszer volt is; Lowell magánvéleménye szerint nem az volt az utóbbi évek legnagyobb mezőgazdasági katasztrófája, hogy az egekbe szökött a kukorica meg a szója ára, hanem az, hogy világszerte csúcselhalás sújtotta az arabica kávébabültetvényeket, amitől egy tisztességes tejeskávé ára egy adag tiszta Remyével vetekedett. Most, hogy a Vandermire-hez hasonlók mindenkit arra akartak rávenni, hogy abakusszal számolgassa a kagylópénzt, ő minden eddiginél erősebbnek érezte a késztetést, hogy egy művelt, kreatív, modern közgazdaságtan mellett szálljon síkra, ezért még Az infláció és defláció története című, 10 órás kurzusa előtt szeretett volna valamennyit haladni a monetáris politikáról szóló dolgozatával. Osztályával elérkeztek az ipari forradalom korának Nagy-Britanniájához, a csaknem egy évszázadon át tartó, folyamatos deflációhoz, melynek során az az átkozott ország egyebet sem csinált, csak virágzott, amitől Lowellnek mindig rossz kedve támadt.

Ahogy gyalogosan a metró felé tartott, a Cleveland Park járdáin a korai órához képest nagy volt a nyüzsgés. Habár napkeltekor tiszta volt az ég, a járókelőket mégis valami olyan fejvesztett iszkolás jellemezte, ahogy esőben szokott viselkedni a tömeg. Egy csöndesen sírdogáló asszonyon még nem lepődött meg, de kettőn már igen, a következő pityergő pedig már egy férfi volt. Lowell elvből nem viselt fleXet, miközben jött-ment ebben a takaros városban, inkább a nevezetességeit nézegette, washingtoni polgártársai viszont rutinszerűen a csuklójukra csatolták, vagy a kalapjuk karimájára akasztották a magukét. Mégis nagyon furcsa volt, hogy ilyen sok járókelő folytat audiobeszélgetést. Igaz, a Kőporszag óta egy maroknyi purista különc mindenestül bojkottálta az internetet, és ez az atavisztikus bagázs szünet nélkül jártatta is a száját, hiszen ezek a maradiak csak beszéd útján tudtak kommunikálni. Mindenki más, aki élt és mozgott, egyöntetűen olyannyira tűrhetetlenül tolakodónak érezte a telefonhívást, hogy már egy csengőhang is ijesztő volt: valaki nyilván meghalt.

Miközben a hozzájuk legközelebbi megálló hosszú, szürke lépcsőjén lefelé ereszkedett, a rohanó ingázók arca nyugtalanítóan egyforma kifejezést öltött: fájdalomtól eltorzult, koncentrált, sokkos kifejezést. Az ajtók már záródtak, amikor bepréselődött a kocsiba, alig tudott beékelődni a tömegbe. Az isten szerelmére, hiszen még csak fél hét van!

Itt is mindenki beszélt. Persze nem egymáshoz. A fleXeknek. Most milyen alacsonyan áll?… Hát, Londonban még csak… Ha eléri a pótlólagos fedezetbekérés szintjét… Vásároljon ausztrált, svájci frankot, bánom is én! Nem, kanadait ne, az lanyhulni fog… Fogadjunk, hogy az Elnököt már kiugrasztották az… Árlimit… Két órája átlépte az árlimitet… Árlimit…

Lowell Stackhouse még washingtoni mércével mérve is módfelett viszolygott attól, hogy olyan hírt tudjon meg, amellyel már mindenki más tisztában van, és harminc másodperc elteltével máris eleget hallott ebből a zaklatott mormogásból. A zsebéből előkapta a fleXet, tenyérnyi méretűre merevítette, és egyenesen belépett az úgy-ahogy-megbízható Bloomberg.com oldalra: EURÓPÁBAN ÖSSZEOMLOTT A DOLLÁR.

3. FEJEZET

VÁRAKOZÁS A LÓVÉRA

A legközönségesebb időkben Carter Mandible úgy autózott föl New Milfordba, hogy közben azon tanakodott, mennyiben is érzi magát bűnösnek azért, mert retteg a saját apjánál tett látogatástól. Hiszen az ő korában a legtöbben görcsösen azon igyekeznek, hogy bejussanak a kilencvenhét évesek gyéren lakott birodalmába, és Douglas Mandible még csak nem is tette ki a fiát a gyengeelméjűség járulékos megpróbáltatásainak. Sőt Carter néha azt kívánta, bárcsak a mentális kifáradás több jelét mutatná az apja, amivel esetleg együttérzést válthatna ki belőle, és eltemethetné az ellenérzéseit. Ezen ellenérzések egyike mindenekelőtt és legfőképpen arra irányult, hogy az öreg még mindig életben volt.

Ó, nem, Carter soha életében nem kívánta ténylegesen az apja halálát. Tökéletesen biztos volt benne – eléggé biztos volt benne –, hogy ha majd elérkezik az idő, a szokásos mérvű gyermeki fájdalom fogja letaglózni. A barátok már figyelmeztették rá, hogy a veszteség mindig nagyobb csapásként sújt le az emberre, mint gondolná. Csakhogy erre a felismerésre most már tizenöt éve bőven fel volt készülve.

Carternek Brooklynból indulva a kétórás út alatt – élvezte ezt a Connecticutot átszelő lombos részt – szintén bevett szokása volt ezeknek a látogatásoknak a motivációit firtatni. Hosszú távon gondolkodva az ember magától értetődően egyfajta finoman önző óvintézkedésként csüng majomszeretettel megöregedett szülein: hogy ha majd befut a végzetes telefonhívás, azzal nyugtathassa magát, hogy ő a szívét-lelkét kitette értük. Néha azzal, hogy egy árnyalatnyival figyelmesebbek vagyunk, mint amennyire fűlik hozzá a fogunk, megspórolhatjuk magunknak a későbbi önmarcangolást. Végtére is az öregembereknek megvan az a borzasztó szokásuk, hogy rögtön azután adják be a kulcsot, miután az ember az utolsó pillanatban valami simlis kifogással kibújt a meglátogatásuk alól, vagy egy sajnálatos találkozást követően, melynek során valami epés megjegyzés csúszott ki az ember száján. Tűzön-vízen át kötelességtudónak lenni olyan, mintha érzelmi biztosítást kötnénk.

Carter esetében viszont durván anyagias jelleget öltött az önérdek. A Tárt Karokba való havi rendszerességű futkosásával vajon csak azért igyekezett az apja kegyeibe férkőzni, hogy megóvja az örökségét, nehogy élete végén az apja valami elhamarkodott vagy rosszindulatú sugallat hatására, mondjuk, tanszéket alapítson a Yale-en? Sohasem tudhatta. És ami még rosszabb, az apja sem tudhatta, arra pedig talán sosem vehetett mérget, hogy önmagáért babusgatják. A családi vagyon valamilyen szintű korrupciót szül. Meglehet, Carter érzelgősen idealizálta azt a világot, amelyben a lehető legtöbb időt töltötte Douglas E. Mandible-lel, hiszen szerette az apját, élvezte a társaságát, és feltett szándéka volt, hogy amíg még lehet, kihasználja, hogy hál’ istennek ilyen hosszúra nyúlik az élete, ám ezt az idillt óhatatlanul is beszennyezte a pénz, az pedig nem fog onnan eltűnni.

Elméletben legalábbis úgy volt, hogy nem fog eltűnni.

Merthogy ezek a legközönségesebb idők voltak.

Carter részéről persze mindennapos dolog volt azon háborogni, hogy mire az örökségéhez hozzájut, már túl öreg lesz ahhoz, hogy elköltse, de emiatti elkeseredése ezen a délutánon egyenesen őrjöngésbe csapott. Jayne-nel még mindig ugyanabban a szerény, egyre düledezőbb Carroll Gardens-i – téglából, nem barna homokkőből épült – sorházban laktak. Végül kifizették, de évekig nyögték a jelzáloghitelt. Jayne-nel 2003-ban tényleg eljutottak Toszkánába – ez volt az első igazi nyaralásuk, negyvenegynéhány évesen! Csakhogy ők mindig is Japánt tervezgették. Most, hogy Jayne már annyira fél mindentől, hogy szinte ki sem teszi a lábát a házból, szóba sem jöhet, hogy az Atlantic sugárúti Sahadi’snál messzebbre elkalandozzanak. Az újabb autók egyetlen töltéssel Kanadáig is elvinnék őket, ezzel a tízéves CserEbogárral viszont még Danburyig sem jutnának. Mire a Timesnál azt az állást megkapta, már hatvanéves volt, és addigra Amerika egyre zsugorodó „hiteles hírforrása”, amely akkor már a kreatívírás-tanfolyamok és a gyarmati időkből származó kacatok értékesítésének a szintjére süllyedt, kezdte aprópénzért fölzabálni a kétségbeesett, öregedő zsurnalisztákat. A nyugdíja röhejes volt. Ha abban a rövid időszakban, amíg legifjabbik gyermekük úgy tett, mint aki el akar költözni otthonról, esetleg összehúzzák magukat, hogy felszabadítsanak valamicske tőkét, azzal csak annyit értek volna el, hogy valami még kisebb, még ócskább és még kiábrándítóbb helyet kellett volna keresniük maguknak. Remek.

És mégis, egész életében ott készülődött a számára egy fesztelen, gondtalan lét. A pénz valahol följebb elakadt a rendszerben, mint egy kupac eldobható pelenka, amelyről előre megmondták, hogy eszünkbe ne jusson lehúzni a vécén. És miközben a jussára várt, ottmaradt lógva egy elhúzódó kamaszkorban. A halogatásnak ez az évtizedekig tartó állapota határozta meg azt is, hogy mikor fog elkezdődni az igazi élete. Most hatvankilenc éves. Rövid lesz az az igazi élet.

Carter nem is annyira bútorokra meg elektronikai eszközökre, körutakra meg borkóstoló túrákra vágyott – nem olyasmire, ami megvásárolható –, hanem egy érzésre. A könnyedség és felszabadultság, a nagyvonalúság és egyediség, a lehetőség és nyíltság, a szeszély, a humor és az öröm érzetére. Tény, hogy túl sokat várt a puszta pénztől, de azért azt is boldogan megtapasztalná. Ettől a végtelen várakozástól megszabadulva még egy jóféle felnőtt kiábrándulást is szívesen venne. Mert még mindig gyereknek érezte magát. És most ez az elméletileg létező Valhalla, ahol Jayne-nel egész éjszakára húsz fokra felcsavarva hagyhatnák a fűtést, vagy szellős új életet kezdhetnének a tágas égbolt alatt egy montanai ranchon, ahol Jayne talán túltehetné magát a rettegésen, amit ő a Carroll Gardensszel hoz összefüggésbe, nos – az utóbbi néhány nap ezt a jövőt minden valószínűség szerint a pokol fenekére száműzte.

Ugyanis ez a legutóbbi hét volt Carter élete legdurvább élménye, 9/11-et és a Kőkorszakot is beleértve. Ami ez utóbbit illeti, persze, elment az áram, és fosztogattak is természetesen, többek közt Jayne Smith Street-i pöpec csemegeüzletében, amelynek oktalan szétverését az asszony még mindig nem heverte ki. Az elsötétült közlekedési lámpák egy sereg szörnyű tömegkarambolt eredményeztek. A rengeteg repülőgép-katasztrófát nem sorolná el újra, sem a vonatroncsokat, a megrendítő emberi sorsokat taglaló sztorikat a szívbetegekről, akiknek a pacemakere kétszeres gyorsasággal kezdett el verni, mint amikor Miles Davis valamelyik felvételén hirtelen ritmust váltanak. Az ország egyes részein nem volt víz, habár ez jó gyakorlat volt az eljövendő vízkimaradásokra. A telekommunikációs és honvédelmi rendszerek felmondták a szolgálatot, habár Carter véleménye szerint Amerika egekig magasztalt „védelme” már régóta több muníció célkeresztjébe helyezte az országot, mint amennyit eltérített. Florence, Avery és Jarred szemében 2024 akkoriban érthető módon a létező legborzalmasabb csapás megtestesülése volt. Carter azonban még egy másik generációból származott – olyanból, amelynek tagjai úgy nőttek fel, hogy papírból készült, összefirkált határidőnaplókban keresgélték a telefonszámokat, és vaskos postai címtárakban böngészték az irányítószámokat, icipici üvegekből műanyag pipettákkal felszippantott, méregdrága oldószerrel hígították nagy műgonddal a beszáradt Folyékony Papírt, és később aztán kimondhatatlanul hálásan nyergeltek át az IBM Selectric villanyírógépek önjavító szalagjaira, hosszú fafiókokban cédulakatalógusok megsárgult kartotékjait lapozgatták, és a könyvtárban, az Időszaki kiadványok téma szerinti tartalomjegyzékében néztek utána újságcikkeknek. Csak ímmel-ámmal volt hajlandó súlyos gondnak minősíteni azt, hogy három hétig internet nélkül maradtak.

Jóllehet ez a múlt heti felfordulás hátborzongatóan láthatatlan, hátborzongatóan néma volt, nagyságrendekkel eltért a korábbitól. A Kőkorszak azonnali, kézzelfogható következményekkel járt: a fények nem gyulladtak ki, az ennivaló megromlott a hűtőben, és a kevés nyitva maradt üzlet egyikében sem lehetett tejet kapni. E legutóbbi zűrzavar idején viszont semmi sem változott. Az I-84-esen a megszokott mennyiségű autó száguldott a szokásos öt mérföld per órával átlépve a megengedett sebességet. Csúfondárosan tiszta volt az ég. Amikor Carter lehajtott, hogy újratöltsön, nem kellett a kijáratnál szanaszét heverő holttestek között szlalomoznia, sem a lövöldözés elől lebuknia. A félig megtelt parkolójú Friendly’sben folyamatosan árusították a diós, juharszirupos fagyit meg a SuperMelt szendvicseket. Ahogy ott bóklásztak a töltők és a vegyesboltok között, Carter egyik autóstársa sem tűnt kapkodónak vagy nyugtalannak. Az egész békés üzletsor arról tett tanúbizonyságot, hogy a hét emberemlékezet óta legzordabb időjárása által leginkább sújtott embereket a vérmérsékletük nem teszi hajlamossá arra, hogy táblaüvegeket hajigáljanak be kövekkel. Az ő apja is nyilván ilyen erőszakhiányos figura volt.

*     *     *

Ha hinni lehetett az ismertetőjének, a Tárt Karok volt az Egyesült Államok legfényűzőbben felszerelt idősek otthona. A leendő lakók számára igazi csali volt a csúcstechnológiás konditerem, amely a nyugdíjas éveket megújulásnak ígérte, korlátlan szabadidőnek a tip-top, fitt inkarnációba való átlépéshez, amelynek megtestesítésére sosem jutott idő – amíg meg nem kopott a ragyogás, és a rezidensek nem szembesültek a gépek használatával járó undok erőlködéssel. A műintézmény még lovakat is tartott, habár Carter soha senkit nem látott lovagolni. A vízgyógyászoktól és masszázsfúvókáktól hemzsegő medence már nagyobb forgalmat bonyolított, mivel a lakók egy bizonyos része lebegni azért még tudott. Magától értetődik, hogy az otthon elsőrangú magánkórházhoz méltó orvosi ellátást nyújtott; tekintettel a Karok csillagászati tarifáira, az intézmény jól felfogott érdeke volt, hogy klienseit, ha mégoly névlegesen is, de e világon tartsa.

Noha Douglas Mandible rendszerint a New York-i tőzsde délután négy órás zárása előtt a világért sem vált volna meg a fleXétől, Carter a látogatói parkolóba kanyarodva most mégis a legközelebbi teniszpályán pillantotta meg az apját. Douglas valamikor keményeket ütő, öldöklő küzdelmet folytató játékos volt, aki nem kímélte magát, ha egy laposan száguldó egyenes ütést kellett visszakanalazni – ugyanúgy, ahogy hasonlóképpen öldöklő küzdelmet folytató irodalmi ügynökként minden követ megmozgatott, hogy ünnepelt regényírókat édesgessen magához. Hajlott korára viszont egy teljesen másféle játékstílust dolgozott ki, melynek révén a mostani sokkal fiatalabb ellenfelét (Carter úgy saccolta, a hetvenes évei végén járhat) ide-oda futtatta a pálya két sarka között. Éppen csak visszaadta az ütést, mire a másik pasi közvetlenül Douglas lába elé pöttyintette a magáét, így aztán a fater úgy tudta játékban tartani a labdát, hogy tíz centinél bármelyik irányban is többet mozgott volna. Ez is ugyanaz a hiperhatékony, energiatakarékos manipuláció volt, amelynek révén Douglas a családját is könnyűszerrel kontrollálni tudta anélkül, hogy a székből felkelt volna.

Az adogató udvarból elősüvítő gyilkos keresztütéssel Douglas olyan stílusban vetett véget a meccsnek, mint akinek egyszerűen elege lett az egészből. Carter nem hízelgett magának azzal, hogy az apja azért szállt ki a játékból, mert kiszúrta a fiát a parkolóban. Mivel látogatásáról előre értesítette, pontosan érkezett. Ha a fater csak egy fikarcnyit is törődne azzal, hogy ne várakoztassa meg a fiát, akkor kezdjük ott, hogy le sem állt volna teniszezni.

Douglas látványosan megszárítgatta az arcát, és a törülközővel odaintett a látogatói parkoló felé. Az alakja inkább vézna, mint karcsú volt, de a testtartása graciőz maradt. Lobogó ősz sörénye látványosabb volt, mint gesztenyebarna fiatalabb kiadása. Így október tájékán napbarnított bőrrel büszkélkedhetett. Bár a csigolya-összenyomódás bő öt centit lecsípett a magasságából, a pátriárka egy leheletnyivel még így is magasabb volt egy szem fiánál. Hosszú arcát a kor valaha futó, mára állandósult bohókás kifejezéssel ruházta fel. Álmában fanyar derű látszott rajta.

– Carter! – Biztató volt a hangjába pumpált öröm, még ha Douglas mindenkit ugyanezzel a kimunkált örülök-hogy-látlak mázzal öntött is nyakon. – Gyorsan lezuhanyozom. Találkozzunk a könyvtárban, jó? – Ez a nyomokban kiérezhető brites hangsúlyozás – könnyv-tárban – mindig épp annyira villanásnyi volt, hogy nem igazán lehetett affektálással vádolni.

Douglas Elliot Mandible a maga idejében illusztris bonviván és nagy anekdotázó volt. Amióta Carter az eszét tudta, az apja képes volt jelentéktelen, rég halott szerzők nevét felidézni, és összetett mondatokat szó szerint elhadarni Philip Rothtól vagy William Faulknertől – eme képességet kegyetlenül elmulasztotta átadni a fiának, aki hajlamosabb volt belevágni valamelyik legújabb film kivesézésébe, hogy aztán öt fárasztó percen át megpróbálja felidézni, mi is volt a mozi címe. Carter gyerekkorában készpénznek vette az apját: maga volt az irodalmi kiválóság teljes életnagyságban, egy befejezett tény. Mire azonban felnőtt, már az is zavarta, ahogy az apja hivalkodó személyisége úgy jutott el A-ból B-be, mint kés a vajban. Hogy lehet az, hogy valaki zöldfülű, felületes műveltséggel rendelkező, és bizonyára minden lényeges szempontból meglehetősen ostoba fiatalemberként indul, aztán csúf kiskacsaként minden érzékelhető átmenet nélkül egyszeriben nyájas, víg kedélyű, elbűvölő felnőtté változik, akinek a partijaira celebek és értelmiségi adu ászok egyforma lelkesedéssel sereglenek össze? Cartert ugyanis egyszer sem vonta félre Douglas egyetlen jól informált, jó összeköttetésekkel rendelkező ismerőse sem, hogy felvilágosítsa: „Apukád társaságban évekig csupa olyan anekdotát mesélt, amelyek laposak voltak, mint a palacsinta. Az ember nem bújik bele csak úgy ebbe a stílusba, mint valami zakóba. Ezt gyakorolni kell.” Lehet az, hogy Douglas hetekre magára zárta az ajtót, és hosszú, szellemes passzusokat magolt be, hogy legyen mivel előrukkolnia a dupla gyöngyhagymás martinik karimája fölött? De tényleg, hogy lesz egy szószátyár, gyermeteg, senkiházi yale-i diákból New York egyik Nagy Figurája, aki azt is megtehette, hogy aktív éveinek minden áldott napján selyem nyaksálat hordott, és mégsem látszott nevetségesnek? Habár mostanság az a kérdés talán sürgetőbb, hogy egy rettenthetetlen manhattani kiskirály miként viselte úgy el az extrém öregkorral járó megaláztatásokat, hogy a legkevésbé sem tűnik megszégyenültnek.

Carter bejelentkezett az irodán, amelynek dór oszlopait és klasszikus New England-i fehér deszkaburkolatát egy olyan időtlenség felidézésére szánták, amely szöges ellentétben állt az ügyfelekkel, akiknek szembetűnő módon lejáróban volt az ideje.

– Maga apukája örökké fog élni, sí? – szellemeskedett a terebélyes recepciós, amire Carter zaklatottan így válaszolt: – Ja, én is attól félek.

A nő lesújtó pillantást vetett rá.

Igazság szerint az utóbbi pár napban, ha idegenekkel futott össze, az volt az első reakciója, hogy erről a „bancor” buliról cseréljen velük eszmét, meg hogy kiszedje belőlük, szerintük milyen tervet forralnak Washingtonban – hiszen 9/11 után is ez történt, nem? A társadalmi korlátok mind ledőltek, és az ember azon kapta magát, hogy meghitt beszélgetésbe bonyolódik a sósperece vonalkódját leolvasó pénztárossal. Mindannyian benne vagyunk, ez volt a vélekedés. Csakhogy ebben most nem vagyunk benne mindannyian, Carter le is állította magát. Egy öregek otthonának portáját felvigyázó kreol pont az a fajta, aki öntudatlanul sodródott keresztül a válságon, talán szerencsés módon a tudomására sem jutott, hogy válság van: nincsenek kintlévőségei.

Douglasnek és szerencsétlen második feleségének egy egész lakrészt utaltak ki – hogy a felszámolt Oyster Bay-i birtokukról származó ingóságok oroszlánrészét felszippanthassa. (Carter a maradékból elfogadott egy vörösborszínű bőrkanapét, amely mellett attól a pillanattól fogva, hogy megérkezett, az összes többi bútoruk ütött-kopottnak látszott. Végül aztán rátukmálták Florence-re.) A Karoknál ez volt a koncepció: a lehető leghívebben rekonstruálni az otthont, amit magad mögött hagytál.

Ennek megfelelően a bejárati ajtó vastag fából készült, csiszolt üvegtáblákkal és súlyos rézkopogtatóval, ahogy az egy előkelő ház bejáratához dukál. Egy fehér ruhás, gumikesztyűt viselő férfi beteghordó nyitott ajtót.

– Épp most adok tisztát Luellára.

Vélhetően nem az asszony öltözetére célzott.

Carter nesztelenül lépkedett az előszoba karmazsinvörös plüss szőnyegén. A lambéria és a rovátkolt mennyezetpárkányzat fényes mahagóniból készült, az ajtónyílásokat finom mintázatú ólomüveg táblák koronázták. A fürdőszobákban csak úgy csillogott a sok alabástrom meg aranyozott csap. Ennyi bőséget pazarolni emberekre életüknek egyetlen olyan szakaszában, amikor a legkevésbé képesek azt kiélvezni, enyhén obszcén dolognak tűnt. Ráadásul amennyire neki ínyére lett volna az a fényűzés, hogy többé ne kelljen aggódnia az energiaszolgáltató, a Con Ed számlájának összege miatt, annyira gyanús volt neki a hagyományos értelemben vett luxus. Carter szemében a tékozlás visszafelé sült el. Mindez az ezerszépségű dolog lecsupaszítva pusztán azt szemléltette, hogy egy adott holmi mennyire korlátozott mértékben tud csak csodálatos valamivé válni. Az lehet, hogy egy fűtött ülőkéjű, elektromos tetőemelővel ellátott vécékagyló diszkrét susogással öblít, de akkor is csak abba pisilünk. Akár réz, akár műanyag, a kilincs, az kilincs. Nyitja az ajtót. Sosem értette, hogy a darabonként több száz dollárba kerülő szerelvények láttán mi mást kéne éreznünk, mint azt, hogy rászedtek.

Douglas berendezési tárgyai a régmúlt idők hangulatát idézték. A falakat a korábbi ügyfelei által írott regények bekeretezett védőborítói díszítették. A kettős üvegajtón túl a tágas könyvtárat a padlótól a mennyezetig olyan irodalmi vagyon borította, amelynek jogait Douglas aukción adta el a szerkesztőknek, sokszor jócskán több pénzért, mint amennyi jogdíj járt utánuk. (Ha egy szerző kitermelte az előlegét, szólt a Mandible Ügynökség legfőbb alapelve, akkor az ügynök kudarcot vallott.) Habár a maga fizikai valóságában létező könyv nagybani eltűnésére csak az utóbbi néhány évben került sor, a szoba fura módon mégis egy tizennyolcadik századi történelmi dioráma légkörét árasztotta. Az egyes kötetekbe beleölt összes fáradozás – nem csupán a szöveg megfogalmazásával, hanem a betűtípus kiválasztásával, a papírválasztással, a fejezetcímek alatti rombuszok megrajzolásával, és a szerző nevének méretét mint kényes kérdést is magába foglaló borítótervezéssel járó fáradozás – egyszerre tűnt szívbe markolónak és szánalmasnak. Carter azonban nem osztotta apjának egy puszta formátumra vonatkozó szentimentalizmusát. A keménytáblás könyvek fölötti érzelgésnek ugyanúgy semmi értelme, mint egy kartondoboznyi flopilemez miatt sírva fakadni. Az ő unokái már azt se tudják, mi az a mikroflopi.

– Ha látsz valami érdekeset, szívesen kölcsönadom. – Douglas becsukta maga után az üvegajtót. Az egyik krémszínű öltönyébe öltözött át, amilyeneket egész évben előszeretettel hordott, habár a mai kravátlija az évszaknak megfelelően őszies rozsdaszínű volt. – De arra háklis vagyok, hogy visszakapjam. Sosem értettem, miért érzik úgy az emberek, hogy könyveket szabadon lophatnak. Azok a nyavalyás tűzálló edények bezzeg mindig visszakerülnek.

Carter elfordult a polcoktól.

– Az olvasás a birtoklás aktusa. Amit elolvasol, az a tiéd.

– Az csak úgy látszik! A legtöbben azt hiszik, hogy a Kőkorszak csinálta ki a könyvkiadást. Egyszeriben senki semmit nem mert online vásárolni…

– Ami azt illeti, a hekkerek már jóval a Kőkorszak előtt elég rendesen kinyírták az egész online piacot…

– De az olvasók állítólag addigra már megtették az ugrást a digitális világ felé, és nem akartak visszatérni az ökrösszekér szöveges megfelelőjéhez – folytatta erőnek erejével Douglas; mindig is hasztalan dolog volt félbeszakítani. – Az igazság az, hogy a kalózkodás már előbb térdre kényszerítette a szakmát. Könyvet vásárolni már jóval 2024 előtt sem akart senki, semmilyen formában. Az internet-kereskedelem megszűnése már csak a kegyelemdöfés volt. Lehet, hogy bőven maradt még ingyenes letöltenivaló, de az mind csak egyetlen nagy halom kiadatlan kézirat. Olyan köztük böngészni, mintha beleestél volna a pöcegödörbe.

Carter nem először hallotta ezt tőle a számot. Douglas elszörnyülködne, ha ráébredne, mostanában milyen gyakran ismétli magát. Valamikor azzal büszkélkedett, hogy ugyanannak a társaságnak sosem mesél el kétszer egy anekdotát.

– A Polcrendszer vége felé – mondta Carter – Jayne-nek már csak a kávén volt nyeresége. Amikor láttam, hogy az Amazon lángolva zuhan lefelé, pezsgőt bontottam.

– Neked még nem is mondtam – pedig mondta –, de egy kisebb vagyont veszítettem az Amazonon. Ha úgy tetszik, lepaktáltam az ellenséggel, mindenesetre volt néhány komolyabb részvényem.

Az apja portfólióját emlegetni a legfényesebb időkben is kínos dolog volt. Carter nem szeretett volna túlzottan érdeklődőnek látszani, Douglast viszont egy pillanatig sem győzte meg ez a kimódolt közömbösség. Carter folyton azt a véleményt volt kénytelen hangoztatni, hogy a fater befektetésekkel kapcsolatos döntései egyáltalán nem rá tartoznak – ami egy baromság. Bár a nővérével kevés dologban egyezett a véleményük, egy dologban egyetértettek: aggasztó, hogy az apjuk napi szinten szabadon garázdálkodik az örökségükkel. De mivel Douglas mindig olyan összeszedettnek tűnt, talán csak abból jöttek volna rá, hogy elvesztette a pénzt, ha a türelmét is elvesztette volna.

Douglas kidugaszolta a bárszekrényen álló egyik kristály dekantert.

– Egy Noah’s Millt?

– Ahhoz nekem még korán van. És vezetek is.

– Azt hittem, manapság már vezetni sem vezet senki.

Carter elvette a bourbont, amiről azt hitte, visszautasította. Tekintettel a látogatás napirendjére, le is fogja hajtani. A vezető nélküli autók révén gyakorlatilag megszűnt az ittas vezetés, a zsaruk nem is álltak már lesben a főútvonalakon.

– A mi CserEbogarunkban is van vezető nélküli funkció, de én nem használom. Olyan vagyok, mint te: egy dinoszaurusz.

– Akkor hát a paleontológiára! – Metszett kristálypoharát Carteréhez koccintva leroskadt egy ablak melletti bőrfotelbe. Már a tízcentis tenisz is kimerítette. – Amíg tartott, ragyogó élet volt. Enola legalábbis befutott.

– Csakhogy Nollie nem hajlandó potyára írni. Ami azt jelenti, hogy egy olyan nagyra értékelt regényíró, mint a nővérem, semmit sem ír. – Carter kenetteljesen még hozzáfűzte: – Micsoda rettentő pazarlás.

– Ami az előző ügynökét illeti, csak helyeselni tudom.

– Számomra sosem derült ki, mennyit kaszált – tapogatózott Carter. – A Jobb későn, mint után nem írt több bestsellert.

– A pénzügyi titoktartás mindőnket megillet. – Nem a legígéretesebb felütés a küszöbönálló konfrontációjukhoz, az a mindőnk meg kifejezetten idegesítő volt.