2018

Mary O’Connor már részévé vált az Ealing Broadway állomás berendezésének. Mint a legtöbb, út mentén elhagyott holmin, rajta is keresztülnéznek és alulértékelik. De itt véget is érnek a hasonlóságok. Mary korántsem ápolatlan – sőt, valójában épp az ellenkezője.

Haja gondosan kontyba van tűzve a tarkóján, a sötét fürtök egy vadgesztenye ragyogásával fénylenek. Mary már évek óta nem vágatta le: olyan luxusnak tartja a fodrászkodást, amit nem érdemel meg, de a jó géneknek hála, anélkül is kiváló állapotban van a frizurája. Ezek ugyanazok a gének, amik szimmetrikus vonásokat, magas arccsontot és szabályos sasorrot kölcsönöznek neki. Szemei leheletnyi smink nélkül is tág tekintetűek. Kutatnak valami után, mondhatná egy megfigyelő. Vagy zakkant.

Mary minden reggel tempósan idegyalogol egyenesen a munkából, miután feltöltötte a polcokat az utca végi szupermarketben. Nincs rá idő, hogy hazamenjen és átöltözzön, mivel a műszakja fél hatkor ér véget, és sietnie kell az állomásra, nehogy egy percet is elmulasszon az emberek áradatából. Inkább rágombol egy kardigánt márkajelzéses sárga pólójára, amit a munkaadója biztosít számára. Lehet, hogy nem valami divatos a megjelenése, de Mary szépsége elegendő, hogy elhomályosítsa a legszentségtelenebb divatbűnöket is.

Amint eléri az állomást, teste robotpilóta üzemmódba vált. Elfoglalja helyét a bejárati előcsarnok betonmennyezete alatt, néhány méterrel a jegykezelő korlátok előtt, a vízízű kávét kínáló kioszktól balra. Aztán, megelégedve pozíciójával, lenyúl a tábláért. Állandóan magával hordja, bepréselve túrahátizsákja hátsó zsebébe, félbehajtva egy középső hajtás mentén, amit egyre jobban elkoptat az idő vasfoga. Nincs ezzel egyedül, gondolja, összeszorítva ajkait, ahogy egy éles szúrás hasít bal lapockája aljába. És ha belegondol, még csak előző héten lett negyven. Az elmúlt néhány év érzelmi terheitől most legalább húsz évvel idősebbnek érzi magát.

Mary magas, meghaladja a száznyolcvan centit, úgyhogy rászán egy pillanatot, hogy biztosan az általa saccolt Átlagos Szemmagasságba pozicionálja a feliratot. Aztán széthajtja a kartonpapír két oldalát, és felfedi üzenetét a világnak. Megmozgatja az ujjait, amikor már kezdenek begörcsölni, de mindig gondosan igyekszik elkerülni, hogy akár csak fél centit is letakarjon a szövegből: GYERE HAZA, JIM! Minden szó számít, és minden egyes szótag belevésődött a szívébe.

– Jim? – kérdezi az ingázókat, ahogy elvánszorognak mellette, fejüket a telefonjuk fölé hajtva, vagy valamelyik ingyenes helyi napilap egyik példányába, amelyek aztán összegyűlve végzik Mary lába körül. Az utóbbi egy vagy két évben ijesztően megnőtt azon emberek száma, akikről azt hiszi, válaszolnak neki. Valójában csak azokba a fülesekbe beszélnek, a kis fehér aposztrófokba a fülükben, amik szinte láthatatlanok, még vezeték sem csatlakozik hozzájuk. Nagyon nyugtalanító. És ha belegondol: még ők néznek rá úgy, mintha ő lenne az, aki megtébolyodva elszakadt a valóságtól.

Egy forgalmas napon egy vagy talán két ember áll meg, és érdeklődik iránta, vagy Jim után. Az első általában egy aggódó jótét lélek, valaki, aki feltételezi, hogy Mary felett most nehéz idők borongós fellegei járnak (vagy talán már meg is legyintette őt az őrület szele), és szüksége van egy-két percnyi társalgásra. Takaros megjelenése ellenére mindig akad havonta pár ember, akik megpróbálnak egy kis pénzt is odacsúsztatni neki. De hogyan is magyarázhatná el, hogy nem arról van szó, hogy hajléktalan, hanem hogy nincs vele az a személy, aki az otthonát jelentené? Mindig továbbállnak, mielőtt Mary elkezdene rátalálni a szavakra.

Télen takarodót fúj, amikor a kezei már annyira érzéketlenek, hogy kezdi elejteni a táblát – körülbelül két óra elteltével a vékony gyapjúkesztyűjében. Ettől mindig rátör a bűntudat érzése. Túl korán veszi a cókmókját? Mi van, ha Jim pont akkor jön, amikor ő épp a kulcsát tolja lakásajtaja zárjába? Az ezzel a rutinnal eltöltött közel hét év után, hat teljes téli, tavaszi, nyári és őszi szezon után, már megbékélt a hanyagság bosszantó érzésével, mely együtt járt az óraátállítással.

De most, augusztus elején még kint lehet este tízig is. Vagyis a kincsként őrzött, vékony láncú ezüst karórája szerint, amit tőle kapott ajándékba, van még egy órája. Mary tűrni fogja a fájdalmat a lábában, a vállában és a szívében, mert nincs más hely, ahova mehetne, és semmi kedve a lakásban lenni, ami dermedt, mint egy mauzóleum, és ahol fojtogató a némaság.

Kivárja azt az egy órát, de még azután is tudja, hogy azt fogja kívánni, bárcsak kint maradhatna az állomáson örökre. Várni fog, amíg a térdei meg nem rogynak, és a bokái meg nem adják magukat. Nem fog továbblépni, túltenni magát rajta vagy véget vetni ennek. Nem fogja feladni. Nem. Várni fog és várni, és aztán még egy kicsit tovább várni. Végtére is nem ezt ígérte Jimnek?

A világ végéig, vagy Ealingig. Örökké.

1.

2018

Este tíz van. Mary megtekergeti a nyakát egyik oldalról a másikra. Roppan egyet, amit apró recsegések sorozata követ, mint ahogy a levelek ropognak az ember talpa alatt. Akárki is mondta, hogy az állás a jó egészség kulcsa, biztosan nem töltött még talpon több mint tizenkét órát. Mary összehajtja a táblát, és visszadugja a hátizsákjába, mielőtt még egyszer, utoljára körbenéz. Habár mostanra már hozzá kellett volna szoknia a csalódáshoz, az állomás előcsarnokának látványa, melyből hiányzik az az egyetlen arc, amelyet látni szeretne, mégis belé mar.

Mivel kedd van, Marynek nincs rá ideje, hogy hazamenjen az éjjel tizenegytől hajnal háromig tartó műszakja előtt a helyi krízisközpont call centerében, az ÉjjeliVonalnál. Csütörtök esténként is vállalja ugyanezt az idősávot, és még többet is vállalna, ha Ted, az igazgató, aki egyben a szolgálati beosztás felügyelője, nem állt volna a sarkára, attól tartva, hogy Mary esetleg agyonhajszolja magát. A helyzet az, hogy tényleg annyira kimerült – érzelmileg és fizikailag is –, hogy már el is felejtette, milyen máshogyan érezni. Reméli, hogy a tizenöt perces séta az állomástól a Szent Katalin Általános Iskoláig, a jótékonysági szervezet főhadiszállásáig, eléggé felélénkíti majd ahhoz, hogy összefüggően tudjon beszélni a ma éjszakai telefonhívások során.

Amikor Mary először kezdett az ÉjjeliVonalnál, alig három hónap telt el a Jimmel történtek után, és bár addigra már kialakította virrasztását az állomáson, valahogy az nem bizonyult elégnek. Jim elvesztése űrt hagyott az életében, egy hatalmas, tátongó krátert, ami egészben kebelezte be Maryt. Még ha úgy is tűnt, hogy ez az űr sosem lesz betölthető, Mary tudta, hogy legalább meg kell próbálnia tenni valamit, hogy belekapaszkodjon a számára megmaradt jövő foszlányaiba.

Így amikor az új önkénteseket kereső hirdetés felkerült a Közösségi Faliújságra a SuperShopban töltött egyik első napján, Mary ösztönösen letépte a szórólapot. Belegyűrte a nadrágja zsebébe. Egy-két napig ennél tovább nem is jutott. Minden alkalommal, amikor arra gondolt, hogy küld egy e-mailt az érdeklődéshez megadott címre, Mama egyik kedvenc mondása ötlött az eszébe, mint valami felugró hasbeszélő bábu, mielőtt rákattinthatott volna a küldés gombra: Nem segíthetsz senkin, amíg nem tudsz segíteni saját magadon.

Volt logika ebben a bölcsességben, ahogy a legtöbben szokott is lenni, de ha csak olyan emberek ajánlanák fel a segítségüket, akik maguk egyáltalán nem szorulnak rá, akkor bizonyára senki sem dolgozna a jótékonysági szervezeteknél, nem? Ráadásul Mary megfelelt az önkéntesekre vonatkozó legtöbb kritériumnak: elkötelezett volt, megbízható, és remek hallgatóság. Volt benne egy enyhe kis bizonytalanság afelől, hogy „magabiztos tud-e maradni krízishelyzetekben”, de Mary azzal biztatta magát, hogy az ÉjjeliVonal pont ugyanolyan jó lehetőséget tud biztosítani a tanulásra, mint bármely más opció.

Még sosem bombázták őt annyi információval, mint a képzés első néhány alkalma során. Ted azzal indított, hogy megjelölgette a vaskos kézikönyv legfontosabb oldalait, de ezzel hamar felhagyott; talán érezte, hogy Mary elég lelkiismeretes ahhoz, hogy amúgy is elejétől a végéig áttanulmányozza a kötetet. Bőséges volt az olvasnivaló, Mary szívét mégis csak egyetlen mondat szólította meg, amit díszesen ki is emeltek a papíron mint a szervezet szlogenjét: Teret adunk, hogy beszélhessen!

Ez Jimre emlékeztette őt, ami önmagában nem jelentett újdonságot, de ez megpiszkálta a gondolkodásmódját. Olyan sok időt töltött azzal, hogy újraéljen minden egyes kettejük közt zajló párbeszédet, amire csak vissza tudott emlékezni – de most ráébredt, hogy még ha tökéletesen fel is tudja eleveníteni őket, a szavak ezen láncolatai nem képesek elmondani az egész történetet. Mary megfogadta, hogy az ÉjjeliVonal hozzá befutó hívóinak annyi teret fog adni, amennyi csak tőle telik.

Habár az önbecsülése az összeomlás szélén állt az utóbbi években, Mary tudja, hogy jó önkéntes. És arra is rájött, hogy a szerepkör kimerítő volta ellenére mostanság komfortosabban érzi magát az ÉjjeliVonalnál, mint szinte bárhol másutt a világon. Érzi, hogy munkájának célja és értelme van, ami visszarántja őt a földre a napi virrasztások érzelmi megrázkódtatása után. Vigaszt talál az osztálytermek falaiban. És ott van a többi önkéntes társasága is, akiket idővel csakugyan nagyon megszeretett.

Közülük Tedet ismeri a legrégebb óta, bár ő nem számít szigorúan az önkéntesek közé. Legalábbis azóta, hogy a felesége két évvel ezelőtt elhunyt, és ezért azt a döntést hozta, hogy nem fogad hívásokat, amíg gyászol. Most menedzseri státuszban dolgozik, vagyis munkabeosztásokat készít, szervezési feladatokat lát el, az unalmas teendőket végzi. Korábban csak elvétve futottak össze pár pillanatra munka közben, egészen tavalyig, amikor a legkisebb gyereke is egyetemre ment, és Ted, a bizalmába avatva Maryt, elárulta neki, hogy nehezen tud mit kezdeni magával.

Akkor már ketten vagyunk, gondolta Mary, mielőtt rávette magát, hogy megkérdezze Tedet, lenne-e kedve egy sétához valamikor. Mostanra egy közös vasárnap délutáni séta már, mondhatni, a szokásukká vált. Néhány héttel ezelőtt leugrottak együtt a Kew-ba, hogy „megünnepeljék” Ted ötvenedik születésnapját – már ha két pogácsa a kávézóban annak nevezhető.

– Szép estét! – köszön Mary, amint belép az osztályterembe.

Ted háttal van neki. A szokásos pólóját viseli khaki rövidnadrággal, és ahogy a lámpatest alatt áll, borotvált feje úgy fénylik, mint egy villanykörte. Mary látja, hogy épp a teatartály töltésével foglalatoskodik, ami azonban nem igazán akar együttműködni. A rozsdamentes acél henger az asztal szélén imbolyog.

– Mary!

Lelkesedésében, hogy üdvözölje őt, Ted elengedi a fogantyút, ami körbefogja a fémet, és a tartály nagy robajjal a földre zuhan. Mindketten összerezzennek.

– Egy nyüves rémálom ez a cucc – mondja Ted, miközben a henger begurul az asztal alá. Maryt mindig meglepi, hogy mennyire semlegesnek tűnik a hangja az ő ír fülei számára. Akcentusnak nyoma sincs, pedig az East End-i fószerekre jellemző Menő Jenő habitusa van.

– Jól telt a kiruccanás? – kérdezi Mary.

Ted bólint, és Marynek feltűnik, hogy lebarnult. Mindig is napbarnított volt – az egyik előnye, ha kertész az ember, feltételezi Mary –, de most kifejezetten bronzos árnyalatú az idős szüleinél tett két és fél hetes dorseti látogatása után. Így letagadhatna tíz évet.

– Jól, köszi! Bár nem könnyű nézni, ahogy egyre törékenyebbé válnak.

Mary próbál nem gondolni a saját mamájára, aki már szintén nem mai csirke, a bokái akár a teniszlabdák, meg vannak duzzadva a szövetpapucsa fölött. Egy kötelességtudó leány, emlékezteti magát, azzal töltené az estéit, hogy segítsen neki kibújni belőlük, nem pedig azzal, hogy kint pózol egy állomáson ötszáz mérfölddel odébb. Aztán visszatuszkolja a gondolatot az agya mélyére.

– Mennem kéne – hasít Ted hangja Mary ábrándozásába. Már biztosan tovább volt szótlan, mint sejtette, mert amikor újra a szobára fókuszál, látja, hogy Ted habozik, bizonytalankodva, hogy megkíséreljen-e egy ölelést. Mary gyorsan felkínálja legmeggyőzőbb mosolyát.

Amikor Ted már elment, Mary leül a helyére, és a telefonkábelt kezdi csavargatni a mutatóujja körül, miközben az ÉjjeliVonal másik két rendszeres önkéntesének érkezését várja.

Nem tart soká, mire megpillantja az ablakból Kitet és Olive-ot átkelni az úton. Kit – egy iskolás fiú határtalan energiájával rendelkező huszonéves – épp sztoriban van. Szőkésbarna haja folyton a szemébe hullik, és Mary el tudja képzelni, hogy Olive-nak – nyugdíjas csontkovács – minden erejére szüksége van, hogy ne ajánljon fel neki egy hajgumit a problémára. Kit egy fiúbanda frontemberének cizellált jóképűségével rendelkezik, de hanyagul közelít megjelenése részleteihez, ami azt jelenti, hogy örökösen úgy néz ki, mintha épp most érkezett volna vissza egy fesztiválról. És ha belegondolunk, hogy napközben egy befektetési banknál dolgozik…

– Ez egy kicsit túlzásnak tűnik nekem… – mondja Olive, ahogy belépnek a terembe.

Megfordul, és odainteget Marynek, mielőtt a tanári gurulós szék felé veszi az irányt. Szandálján feltépi a tépőzárat, és kibújtatja belőle a lábait. Olive Ted egyik régi barátja, és már a kezdetek óta az ÉjjeliVonalnál van. Ez némileg megmagyarázza, miért kezeli úgy a helyet, mintha a saját nappalija lenne.

– Hogy vagy, amigo?

Legutóbb azt hallgatta minden önkéntes, hogy Kit letöltött egy spanyol alkalmazást. Most úgy tűnik, már sose lesz vége ennek a történetnek.

Csend van, amíg Mary nem konstatálja, hogy hozzá szóltak.

– Én?

– Mi újság? – unszolja Kit.

– Nem sok. – A semmi megfelelőbb kifejezés lenne. De hogyan magyarázza el Kitnek, hogy az ő élete sosem tér el ugyanattól a pályától: a szupermarketi műszaktól, az állomási virrasztástól és a heti két éjszakai önkénteskedéstől itt az ÉjjeliVonalnál? Marynek csak elképzelése lehet arról a fajta „work hard, play hard” városi életvitelről, amit bizonyára Kit folytat. A legutolsó dolog, amire vágyik, hogy sajnálják őt.

– Valami nyaralás a láthatáron?

Mielőtt Mary keresztülvergődhetne a válaszadás megpróbáltatásán, megcsörren az Olive-hoz legközelebb eső telefon.

– Tedd le a feneked! – vakkant Kitre Olive. – Kezdünk!

A terem hamarosan elcsendesedik, ahogy hármójuk felváltva fogadják a hívásokat. Mary első beszélgetése hosszúra nyúlik, több mint két órán át tart. Egy fiatal férfi az, akit elhagyott a felesége, és magával vitte ikergyermekeiket is. Sosem válik könnyebbé másokat hallgatni, amikor azt mondják: nem biztosak benne, hogy van még miért felkelniük másnap reggel, és kétség sem férhet hozzá, hogy Mary sokkal jobban megérti ezt az érzést, mint a többség. Nem mintha ezt elárulhatná. Az önkéntesek névtelenek, és a saját magánéletükre még csak utalást sem tehetnek. Megnyugtatónak találja, hogy légüres térként prezentálhatja magát. Sokkal természetesebben jön ez belőle, mint amiről azt gondolja, hogy még egészséges lehet.

Marynek van néhány perce magára, miután a férfi bontja a vonalat. Beleharap a Twixbe, amit Ted hagyott neki, és készít egy csésze friss teát. Visszatekintve majd rá fog csodálkozni, hogy úgy tűnik, a legkülönlegesebb események mindig egybevágnak a leghétköznapibb pillanatokkal. De egyelőre csak nyel egy harapásnyit az édességéből, aztán felemeli a kagylót.

– Jó estét, az ÉjjeliVonalat hívta. Mielőtt elkezdjük, van né…

– Halló! – A férfi hangja a vonal másik végén úgy serceg, mintha egy kéz végigsimítana a mikrofonon.

– Halló, jó estét, ez az ÉjjeliVonal. Van néhány kérdés, amiket fel kell tennem elősz…

– El akartam mondani, hogy hiányoztál.

Mary először nem hisz a fülének. Elég régóta van itt ahhoz, hogy azt gondolja, már mindent hallott.

– Ott vagy még? – kérdezi a hang, mely tompa, de kivehető a szavak közötti sistergés.

– Igen, igen… – Mary szabad kezét az íróasztalon nyugtatja, de látja rajta, hogy reszket, függetlenül bicepsze teljes megfeszítésétől. Egy másodpercig próbálja elméjét az itt és mostra fókuszálni. De hasztalan; máris visszahúzza az örvény évekkel korábbra, a pillanathoz, amikor találkoztak. Ez nem lehetséges, vagy igen?

– Hallottad, amit mondtam? – Olyan, mintha a férfi szavai egymásba csúsznának; kétségtelenül egy fél üveg whiskey hatása, ha nem többé. Mary pulzusa az eget veri.

– Igen. Hallottam, köszönöm. Én, öhm… hiányoztam. – Az utolsó szó csak úgy kibukik. Ami a Mary gerincén végigcsörgedező reményként kezdődött, most minden sejtet és szövetet eláraszt a testében.

– Hiányoztál.

Mary átpillant a bal válla fölött, hogy ellenőrizze, sem Olive, sem Kit nem hallgatózik. Egyszerre olyan védelmezővé válik, mint egy anyatigris, és olyan sebezhetővé, mint a préda, centikre annak karmaitól.

– A mai volt évek óta a legrosszabb napom. Annyira egyedül éreztem magam, nincs senki, aki meghallgatna. Nehéz akaraterőt gyűjteni a folytatáshoz, amikor nincs senkid, akihez fordulhatnál. Kivéve téged. Te mindig ott voltál nekem. Sosem mondtál le rólam. Te vagy az én mene… – A vonal recsegni kezd. Mary lemarad az utolsó szótagokról, de maga elé tátogja a szót, amiről tudja, hogy elhangzott.

Menedékem.

Amikor kezét a homlokához emeli, az ragadós: azt a fajta nyirkos melegséget érzi, ami azelőtt szokott megjelenni, hogy egy vírus elhatalmasodna rajta. Egy újabb recsegés munkára bírja lázas elméjét.

– Hol vagy? – sikerül kinyögnie. Szüksége van egy válaszra. Még ha nem is kap egy konkrét helyszínt vagy koordinátákat, vagy bármi lenyomozhatót – egyetlen szó is megtenné. Csupán egy szó, csak ennyire van szüksége. Rendben. Mert ha hívja őt, ilyen hosszú idő után, akkor kell hogy legyen valami oka. Mert, ó, istenem, mi van, ha veszélyben van, vagy beteg, vagy…

– Azt nem mondhatom meg. Most nem. Csak akartam, hogy halld a hangom, Mary.

Mary lélegzete megakad.

– Tudod a nevem – suttogja, inkább csak magának, mint bárki másnak.

– Mi? – Megint kezdődik: a zörgés a vonal másik végén, ami egy elhangolt rádió zörejével torzítja a hangot.

– Ott vagy? Halló! – Mary gondoskodik róla, hogy saját hangja hallatsszon a vonal bizonytalanságán keresztül is. Elfojtja annak gyengeségét saját elszántsága erejével. – Halló! – Ugyanaz a szörnyű érzése támad, mint amikor olyasmit mond, amit nem lett volna szabad. Nem veszítheti el őt, most nem. – Halló!

Mielőtt esélye lenne még egy szót szólni, a vonal megszakad.

Mary elbotorkál az ajtóig. Alig lát, nemhogy azt nézze, hová megy; a fejében tehervonatként száguldanak a legrosszabb forgatókönyvek. Hét év eseménytelensége morzsolódott most egyetlen percnyi űrbe. Miért? Miért most? Lángoló homlokát az üvegtáblának hajtja, a kilincs hasának puha húsába nyomódik. Mit jelentsen mindez?

Tükörképében mélyen a pupilláiba bámul, mintha lenne ott valami, ami majd irányítja őt.

De csak Jimet látja, és azt az első közös éjszakát: a hangja, mint a murva, és az arca, mint maga az otthon.

2.

2005

Mary pontosan emlékszik, hogy hol állt abban a pillanatban, amikor először látta meg Jamest. Nem a sorsnak vagy Ámor nyilának köszönhetően, vagy valami más nonszensz bugyutaság miatt, amihez se érzéke, se ideje nem volt. Nem: azért emlékszik rá, mert akkor történt, amikor másodpercekkel korábban egy féltányérnyi coq au vin ragut borított a legjobb fehér ingére.

Az időzítés nem is lehetett volna szerencsétlenebb. Kevesebb mint fél óra maradt a menyasszony és a vőlegény érkezéséig a fogadásra, akik több mint eleget fizettek azért, hogy megoldják: főpincérnőjük nem a lagzira szánt vacsorába lesz öltözve. Ráadásul a mártás forró volt. Elég rossz egy júliusi esküvőn teljes uniformisban dolgozni anélkül is, hogy még egy égési sérülést is hozzáadnánk az egyenlethez.

Mary elrántotta a szövetet a melltartójától, hogy hűtse a bőrét, miközben tisztában volt vele, hogy így a fél melle kirakatba került – épp egy olyan nevetségesen szűk balconette melltartót viselt, aminek a megvételére Moira beszélte rá. Felpillantott, hogy nincs-e valaki a közelben.

– Minden rendben? – szólt oda az ajtóban álló férfi.

Ki a fene lehetett? Nem az egyik felszolgáló. Marynek feltűnt volna, ha egyikőjük úgy néz ki, mint egy szolgálaton kívüli modell. Talán a lagzi egyik vendége? Nem – ahhoz túl korán érkezett, és nem is úgy öltözött: laza nadrág volt rajta, és olyan ing, amit szándékosan gallér nélkül gyártanak. Ki gondolta volna, hogy a kifutói férfidivatnak sikerül a Stormont Hotelig is eljutnia Belfastban? Hát Mary biztosan nem.

Csöppet sem méltóságteljes loccsanás hallatszott, ahogy egy szilvaparadicsom a mélybe bukott átmeneti pihenőhelyéül szolgáló bal melléről, és a szőnyegen landolt.

A férfi elnyomott egy nevetést, és nyelvét a szája sarkához préselte. Olyan borostája volt, amit a lányok a recepciós pult mögött suttogva „dizájnos”-ként jellemeznek, amikor a legénybúcsúkra érkező jól szituált pasik bejelentkeznek. Mary sosem látta bennük a vonzerőt. Egészen mostanáig.

– Segíthetek? – kérdezte Mary gúnyosan. Kínosan érezte magát, igen, de felháborodását mérsékelte a zabolátlan kíváncsiság az idegen iránt, aki most épp felé közelített. A férfi egyszer sem szakította meg a szemkontaktust.

– Már hogy nekem?

– Igen, magának. Vagy van itt valaki más is, aki csak bámul, és nem szól egy szót sem?

A férfi újra elmosolyodott, szélesebben, ezúttal olyan magabiztossággal, ami azt sugallta, bőséggel látott már hölgyeket átázott felsőben korábban is.

– Nem úgy értettem, hogy segítenie kell. – Mary hirtelen rájött, hogy átlépett egy határt; végül is ki volt ő, hogy megkérjen egy itteni vendéget, hogy takarítson fel? – Különben is az én hibám.

– Nos, úgyis korán jöttem.

Ráadásul angol a vendég. Mary eltűnődött, vajon azok olyan fajták-e, akik panaszleveleket nyújtanak be a vezetőségnél, meg hogy ez csak egy mellékesen odavetett megjegyzés volt-e, mint amilyeneket Papa tenne.

– Az esküvőre? – Mary fejével az ültetési rend irányába bökött, ami egy festőállványon foglalt helyet a különterem sarkában.

– Bár úgy lenne! Egy konferencia miatt vagyok itt. Sebészek… és fül-orr-gége specialisták.

Tényleg? Alig tűnt idősebbnek Marynél, aki huszonhét évesen azt gondolta, már több mint elég élettapasztalata van hozzá, hogy képes legyen pontosan belőni egy férfi életkorát. A harmincas évei közepén járhatott, maximum. Ez megmagyarázná az önbizalmát. Talán azt a mindentudó pillantást is, és a ráncocskákat a szeme sarkában. Még mindig bámulta őt, éhes tekintettel. Szinte barbár módon.

– Attól tartok, arról nem tudok semmit… – Mary elkalandozott. Az agya megszűnt működni. – Esetleg, öhm… megpróbálhatná a recepción.

– De nekem tetszik az itteni látvány.

Hogy mit mondott? Mary remélte, hogy nem kezdett el dolgokat hallani valami hirtelen rátörő elmezavar következtében.

A férfi tett pár lépést, majd megállt egy elkóborolt csirkecomb előtt, körülbelül két méterre Marytől. Már régóta nem találta magát szemtől szemben férfival; a legtöbb helyi fickó Belfastban általában a válláig ért, vagy akörül. Úgy saccolta, hogy ez az angol pasas még jó nyolc centit rá is ver: tökéletes magasság, hogy begombolhassa a felső gombját… már ha lett volna neki.

– Biztos benne, hogy nem kell egy segítő kéz?

Mary nem tudta megállni, hogy másodpercekig a férfi szemébe nézzen – gazdag, meleg mogyoróbarna írisze arra emlékeztette őt, amikor a csokoládékrémet nyalja le a vajazókésről. Volt valami játékosság a vonásaiban is. Egy sebhely vágott keresztül a bal szemöldökén. Mary iszonyatosan szerette volna kideríteni, hogyan szerezhette.

Kezei megremegtek az edényfogó kesztyű körül.

– Nem, megvagyok. De azért köszönöm a felajánlást!

– James. A nevem James.

– Igen, szóval, köszönöm, James!

– Hát, akkor én megyek is.

Az isten szerelmére, miért mondta ezt? Mary nem akarta, hogy ez legyen az utolsó alkalom, hogy látta őt. Az nem lehet. De mi lehetne az alternatíva? Ott volt a rendezvény, amire elő kellett készülnie, és az ing, amit ki kellett cserélnie.

James elindult. De távozás helyett felkapta az elkószált csirkecombot, és egy hetek óta a vadonban bolyongó elveszett kutya farkasétvágyával mart bele a húsba.

– Fincsi.

Mary annyira ledöbbent, hogy még akkor se moccant egy centit sem, amikor James már a kijárat felé tartott. Olyan sokkban volt, hogy amikor a férfi visszafordult, miután már bekanyarodott a folyosóra, épp csak a fejét dugva vissza az ajtókeretbe, hogy megkérdezze a nevét, Mary válaszolt neki.

Az esküvő homályos foltként röppent tova Mary szemei előtt. Mostanra már annyi ilyet dolgozott végig, hogy gyakran érezte így. De az a délután más volt: minden alkalommal, amikor meglátott egy vendéget sötét, bozontos fürtökkel a fején, érezte, hogy hasi izmai összerándulnak, abban a reményben, hogy talán James az; minden alkalommal, amikor megigazította tartalék ingét, hogy ne feszüljön annyira keresztben a mellkasán, képtelen volt lerázni magáról a férfi forró pillantásának érzését.

Mary ottmaradt összetakarítani, miután lezajlott a fogadás. Dupla fizetést kapott érte, és minden penny jól jött a családi költségvetéshez, habár Mama mindig tiltakozott Mary készpénzes borítékjai ellen. Mama azt akarta, hogy tegyen félre eleget magának ahhoz, hogy „élhesse a saját életét” is. Az első néhány évben ez pár vodka-kólát jelentett, amikor Mary elment szórakozni a többi lánnyal a munkából.

De amikor az iskola véget ért, ezek az esték ritkulni kezdtek, egészen addig, amíg már nem maradt más, csak Mary és a legjobb barátnője, Moira. A többiek egyetemre mentek, vagy tanfolyamokat kezdtek szépségápolásból vagy könyvelésből, vagy, mint Ciara Campbell, hegesztésből. Ez volt az egyik előnye annak, hogy elsodródott a régi csapattól: így nehezebb volt megmondani, hogy milyen gyorsan halad előre az életével mindenki más.

Mary összekotorta a maradék evőeszközöket, és közben próbált nem arra gondolni, hogy a körülmények hogyan esküdtek össze ellene, hogy csapdába ejtsék őt egy olyan állásban, amiről azt hitte, csak átmeneti lesz. Már tizenegy éve volt a Stormontnál, mióta alig tizenhat évesen befejezte az iskolát. Azt elég hamar felismerte, hogy ideje lenne továbblépni, de a váltás sokkal nehezebbnek bizonyul akkor, ha fogalmad sincs, mi mást csinálhatnál. Ott voltak a textiltérképek, amiket kevés szabadidejében készített, de az csak egy hobbi volt, semmi több. Mama bekeretezte az egyiket Belfastról, és kiakasztotta a folyosóra – a mai napig a legjobb alkotása –, de ezzel is maximum annyit ért el, hogy emlékeztette Maryt a kudarcára azon a téren, hogy művészi karriert fusson be. Az sem segített a dolgokon, hogy otthon lakott; a kényelem még senkit sem ösztökélt arra, hogy a szárnyát bontogassa.

Mary elkezdte összegyűjteni a poharakat. Az egyik úgy nézett ki, mintha megrepedt volna, úgyhogy megállt, és a fény felé tartotta, hogy megvizsgálja, tényleg sérült-e. A tükröződésben látta, hogy összességében nem is néz ki sokkal idősebbnek, mint amikor elkezdett itt dolgozni. A nagy szemei teszik, gondolta. Mindig is tisztában volt vele, hogy csinos, olyan hétköznapi értelemben, de ennél többet sose lett volna hajlandó beismerni magának. Távol állt a hiúságtól, amire nevelték, és ahogy Mama mindig is mondta: csinos külsővel még nem sokra viszed az életben.

– Mary?

Tekintete az ajtó felé rebbent.

– Szép esküvőd volt?

– Nem az enyém.

– Igen, arra magamtól is rájöttem. – James még jóképűbb volt, mint amire Mary emlékezett. Kigombolt egy gombot azon a nevetséges ingén, és felgyűrte az ujjait, úgyhogy Mary megcsodálhatta alkarja tónusát. – Mit szólnál most a segítséghez?

Tehát jön a második felvonás.

– Csak rajta! – válaszolta Mary, miután a szíve kiszabadult a torkából. – Kezdheted ott az asztalterítők leszedésével. Abba a szennyestartóba mennek utána.

James követte az utasításait, Marynek pedig le kellett állítania magát, hogy ne bámulja őt, megrészegülve a ténytől, hogy a férfi visszajött. Tudnia kellett, hogy miért – de hogyan kérdezze meg anélkül, hogy kétségbeesettnek vagy túl rámenősnek tűnne? Úgy döntött, hogy kerek perec kiböki. Elvégre James angol; nagy a valószínűsége, hogy soha többé nem fogja őt újra látni.

– Szóval, mi szél hozott ide vissza? Biztos nem azért jöttél, mert imádsz takarítani.

– Érted jöttem.

– Tessék?

– Hallottad. – James ezúttal felnézett. Megint ott volt az a mosoly. Mary nem értette, hogyan lehetséges ilyen összetartozást érezni egy idegennel, hogyan lehetséges, hogy ennyire otthon érzi magát. – Miattad – folytatta James. – Van benned valami… sejtelmesség. Csendes vagy, ugyanakkor tüzes. Igen, talán ezért. És gyönyörű is vagy, ami segít, de nem ez az oka. Meg akarlak fejteni. Hiányoztál ebben a pár órában.

Marynek fogalma sem volt, hogyan reagáljon. Az angolok nem arról híresek, hogy nem beszélnek sokat? Vagy ez csak valami badarság, ami a filmekből jön? Akárhogy is, Mary nem ismert senkit, aki ennyire nyíltan közölné a gondolatait és a bókjait. Meg kellett volna köszönnie Jamesnek, de az annyira szenvtelennek tűnt. Jobb, ha nem tesz semmit, amivel elronthatná a pillanatot.

James visszatért a terítőkhöz.

– Kérsz egy italt? – Mary felkapott egy fél üveg bort és két érintetlen poharat az asztalról.

– Már azt hittem, sosem kérdezed meg.

James leült a székre Mary mellett, lába az övét súrolta. – Egészségünkre! – mondta, megemelve a poharát. – Az esküvőkre, a konferenciákra, és arra, ha két ember váratlanul… összeakad.

Mary elpirult. Sose volt az a típus, aki elhamarkodott döntéseket hozna. Ráadásul már nagyon régóta nem volt ilyen helyzetben senkivel. Dean volt az utolsó, és vele is már három éve szakítottak. Moira szerint már biztos pókhálós is odalent. Mary pedig nem igazán tudott ezzel vitába szállni.

– Szóval, honnan jöttél? – kérdezte Mary, igyekezvén témát váltani, mielőtt a gondolatai kiülnének az arcára.

– Ealing. Nyugat-London. Voltál már Londonban?

Mary megrázta a fejét. Egyszer járt Calais-ban egy iskolai kiránduláson, épp mielőtt végzett, de összvissz ennyi volt minden utazási tapasztalata Észak-Írországon kívül.

– Fantasztikus… legalábbis turistaként. Ott élni már elég agybaj. És drága is. De én ott nőttem fel, és úgy tűnik, most már nem is tudnám elhagyni.

Mary ezzel együtt tudott érezni. James mesélt egy kicsit a látványosságokról az ő környékén, aztán megkérdezte, hogy Mary sokat utazott-e, majd, hogy szeretne-e. Olyan beszélgetés volt ez, amiről Mary úgy érezte, a végtelenségig tudná folytatni ilyen érdeklődő hallgatósággal, de közben egész idő alatt furcsán türelmetlennek is érezte magát.

– És te egyedül élsz? – Nevezhetjük őt elővigyázatosnak, de Mary biztosra akart menni, hogy nem fog senkinek sem a lábára lépni. Nem volt semmi a birtokában, ami alapján megítélhette volna ennek a férfinak a tisztességét, a saját zsigeri ösztönein kívül, márpedig a gyomra most épp olyan agresszívan háborgott, hogy már aggódott, nem lehet-e hallani.

– Megrögzött agglegényként. – James a szívére tette a kezét. – Hiszek a monogámiában, a megfelelő nővel; és a megfelelő nő hiányában jelenleg…

– Egyedül vagy – fejezte be Mary.

– Kedves.

– Úgy értem, itt most egyedül szállsz meg, ma este?

James szemöldöke felszökött, Mary pedig elhatározta, hogy nem fogja aláásni saját önbizalmát. Ez annyira nem vall rá, ez az arcátlan egyenesség, mégis valahogy úgy érezte, illik hozzá. Ugyan mikor adódna még egy ilyen alkalma? A férfi úgyis újra munkába áll az Ír-tenger túloldalán, amint eljön a hétfő.

– Igen. Egyedül vagyok.

Mary tudta, hogy neki kell megtennie az első lépést.

– Akkor talán nézzük meg a szobádat.

A recepción az éjszakai portás volt műszakban, a forgóajtó halk surrogását csak időnként törte meg egy-egy hortyogás, amikor elbóbiskolt. Ahogy a liftre vártak, James egyik kezét Mary derekára csúsztatta. Amikor a lift ajtaja kinyílt, James egy leheletnyivel erősebben előretolta, beterelve őt a fülkébe. Így álltak ott ketten, Mary hátával James mellkasának dőlve, miközben tükörképüket ingatagon eltorzította a fémpanel.

A lift lassan mozgott, és közben Mary azon merengett, vajon a férfi itt és most megcsókolja-e őt, ahogy egy filmben tenné, vagy az egyik olyan cosmopolitanes vallomásban, amikért a nőknek ötven fontot fizetnek, hogy beismerjenek mindenféle fura szexuális hajlamot. De nem. Mary nem is tudta, hogy a visszafogottság ennyire frusztráló lehet.

James az ötödiken szállt meg, a „flancos emelet”-en, ahogy Mary ismerte, a tágasabb szobáival és a luxuslakosztállyal a folyosó végén. Gyakran foglalják mézeshetekre, gondolta Mary, megborzongva a várakozástól. Épp mielőtt elértek volna a szobájához, James elengedte őt, és kicsúsztatta a szobakártyát a mellső zsebéből. Az ajtó első próbálkozásra kinyílt, James pedig előrelépett, be a sötétségbe, várva, hogy felkapcsoljon a világítás.

Mary követte a férfit, csípőjével belökve az ajtót maga mögött. Folytatta volna útját a szoba belseje felé, de Jim ajkai máris a nyakára tapadtak. Miközben a bőrét csókolta, kezeit végigfuttatta szoknyája derékvonalán, kihúzta belőle az ingét, és átbújtatta a ruhadarabot Mary fején egyetlen fürge mozdulattal. Kiakasztotta melltartópántja egyetlen működő kapcsát, Mary pedig leejtette karjait, várva, hogy a melltartó előrehulljon. Marynek eszébe jutott, hogy valószínűleg kezdenie kellene valamit a harisnyájával, de mielőtt rájöhetett volna a művelet logisztikájára így, hogy James teste szorosan az övéhez préselődött, a férfi már előre is hajolt és lecsúsztatta azt Mary helyett, a bokáinál két kis csomóba gyűrve a nejlont, amit aztán Mary könnyedén oldalra tudott rúgni. James felkapta Maryt, és az ágyhoz vitte.

Mary figyelte, ahogy James is levetkőzik. A férfi nem nézett egyenesen rá, ami megkönnyítette a dolgokat, gondolta Mary, mert így nem kellett odafigyelnie saját arckifejezésére, vagy elképzelnie magát, ahogy felméri a díjnyertes példányt, mintha egy mezőgazdasági bemutatón lenne. Ez nem azt jelenti, hogy nem vette alaposan szemügyre – az alakját, mellkasszőrzete kezdetét néhány centire kulcscsontjai pereme alatt, a V alakot formáló két vonalat a hasa tövénél, ami úgy tűnt, egyenesen a szoba árnyékaiból lett faragva.

Amikor az ágyhoz sétált, teste boltívként hajolt Mary fölé, és az ujjai tövében lévő kemény párnácskákkal cirógatta mellbimbóit, majd elidőzött combjai tövében. Marynek eszébe jutott, hogy talán már találkozhattak korábban. A férfi nem mondta, hogy ez lenne az első látogatása Belfastban. Lehet, hogy látta már őt a hotelben? Esetleg egy bárban valahol a városban?

Mary végül nem jutott túl messzire a lehetőségek számbavételével. James fejével a lábai között, saját kezeivel a férfi hajába túrva és egy csípője alá tolt párnával az agya kikapcsolt.

Miután Mary remegő testtel elérte a csúcspontot, amikor James fejét a melleire fektette, fülét kipirult bőrére szorítva, párosuk együtt reszketett, mint egy kétfős kisrepülő ikerpropellerei.

Mary végigsimította ujját a férfi bal szemöldökének sebhelyén. Hogyan lehetséges, hogy egy ember egyszerre legyen ennyire ismerős, ugyanakkor teljesen új?

Máris érezte, hogy kezd belezúgni.

3.

2018

A SuperShopnál eltöltött hét év után Marynek már művészi szintre kellett volna emelnie a feladatok elvégzését. Reggel a polcok feltöltésére van beosztva, és arra, hogy a rossz helyre rakott árukat pakolja vissza a helyükre (ha szükséges), délután pedig beugrik a kasszába, és a vásárlók termékeit szkennelgeti, amíg a műszakja véget nem ér. De a mai rutin meg van lőve, Mary idegeivel együtt.

Történik egy kis baleset, amikor a fejes káposztákat pakolja ki, figyelmen kívül hagyva a tároló kapacitását, ami már csak akkor tudatosul benne, amikor a zöldségek legurulnak, és a bokájánál kezd gyűlni a felesleg. Később újabb incidens történik, amikor az egyik vásárló már egy perce nyújtja felé a hűségkártyáját lehúzásra, mire Mary észreveszi. Végül a nőnek kell köhintenie egyet, amivel visszarántja Maryt a jelenbe, sűrű bocsánatkérések közepette, habár ez senkit sem nyugtat meg a sorban állók közül Mary épelméjűségét illetően.

Janet, a menedzser ezután kivonja Maryt a kasszázásból, annak ürügyén, hogy szükség van rá a raktárban. Amikor feláll, Mary meginog. Már túljutott a nap nagy részén alvás és evés nélkül, de az agyában lévő fogaskerekek nem mutatják jelét a káosz megfékezésének. Képtelen leállni a múlt éjjeli zavaros beszélgetésfoszlányok újrajátszásával. Fájdalmasan hasít belé minden emlék, amit Jim ismerős hangjának melegsége idéz elő.

– Mi van veled? – sziszegi Janet abban a pillanatban, hogy találnak egy szabad sarkot a túltömött fagyasztóládák mellett.

Egy szánalmas külsejű, magára hagyott zöldborsós zacskó fekszik elfeledve Mary lábánál. Cipőjével megbökdösi az átázott csomagolást, és a kitűzőjével babrál. A Miben segíthetek? fejjel lefelé álló betűi kezdenek elmosódni a szemei előtt.

– Mary, ne már, el kell mondanod nekem! Szeretném megkönnyíteni neked a dolgokat, de ahhoz be kell avatnod. Máskülönben elég nehéz, tudod… – Janet felemeli a kezeit, hogy tétován körbemutasson a környezetükön.

Mary tudja, mire gondol. Janet az oka, hogy még itt tartják, a felsőbb vezetőkben megjelenő kérdőjelek ellenére, akik már látták a virrasztását. Nyilvánvalóan a SuperShop márkát kellene képviselnie állandóan, a munkában és azon kívül is. Marynek fogalma sem volt, hogy az emberek ennyire odafigyelnek az élelmiszereiket csomagoló alkalmazottak moráljára.

– Tudom… tudom – motyogja Mary. – Felhívott. Tegnap éjjel. – A szavak kibuktak belőle, és most, a köztük lévő üres térben kezdenek ijesztően valóságosnak tűnni. Ez minden, amire Mary vágyott, amiről álmodott és amit remélt, mégsem tudja lerázni az érzést, hogy valami traumának kell lennie a háttérben, ami arra sarkallta Jimet, hogy jelentkezzen. A gondolattól, hogy Jim szenved, és Mary nincs ott, hogy vigasztalja őt, megszakad a szíve.

– Mary…

Janetnek nincs szüksége rá, hogy kimondják, kiről van szó. Mindig nála lyukadnak ki. Visszasimít egy szemkápráztatóan élénkvörös hajfürtöt a füle mögé. Épp leárazás van a hajfestékeknél.

– Nagyon különös, tudom. Egész idáig egy pisszenést se hallottam felőle, egy szót sem szólt, se egy képeslapot, se egy levelet nem küldött, erre most ez? – Mary felpillant és észleli a kétkedést Janet szemében. – Tudom, hogy azt hiszed, megőrültem. És talán így is van. Amúgy is az idő nagy részében úgy érzem, hogy megbolondulok, de akkor nem… Akkor nem éreztem, amikor újra hallottam a hangját. Janet, isten bizony, ő volt az. Tudom! Azt mondta, hogy én vagyok a menedéke. Jim mindig ezt mondogatta rólam.

Mary hangja megremeg, mire Janet odahajol, hogy megölelje őt. Mint mindenki más, Janet is a sötétben tapogatózik, ha Jimről van szó – hová mehetett, mik voltak az eltűnésének körülményei –, de mindenki, akinek van szeme, láthatja, hogy mennyire megviselte mindez Maryt.

– Én csak szeretném tudni, hogy jól van és biztonságban. Hogy nem került bajba, vagy… Mi van, ha szüksége van rám? Nem bírnám elviselni, ha…

– Ugyan már, ne ragadtasd el magad! Kezdjük az elején, rendben? – Mary próbálja elfojtani a feltörni készülő zokogást. – Honnan tudod, hogy ő volt az? Mondta? – Janet halkabban folytatja, mintha egy lidérces álomban vergődő gyermekhez beszélne, aki képtelen bármit is meghallani, de megérzi a leggyengédebb suttogást.

– Az ő hangja volt. Hiányoztam neki, és kapcsolatba lépett velem, mert azt mondta, én mindig ott voltam neki. Hogy én vagyok az az ember, aki sose mondana le róla.

– És ez otthon történt?

– Nem, az ÉjjeliVonalnál. Úgyhogy biztosan tudja, hogy ott dolgozom; megtudta vagy kiderítette. Talán a közelben van, és látott ott, vagy… nem tudom, honnan, de tudom. Idebent. – Mary olyan hevesen csap a mellkasára, hogy Janet aggódik, nehogy nyomot hagyjon.

Elhúzza Mary kezét, és két tenyerébe fogja azt. – Jól van, rendben van. – Janet elővesz egy gyűrött papírzsepit a zsebéből, és átnyújtja Marynek. – Nézd, édesem, nem vagyok benne biztos, mit is kellene mondanom. Én mindig is tudtam, hogy nincs semmi baj a fejeddel, úgyhogy nem fogok elkezdeni kételkedni benned. Holnap majd többet beszélünk erről, de most azt hiszem, legjobb lesz, ha hazamész. Beírom, hogy lebetegedtél, nem lesz baj. Csak menj haza, és pihenj le! Ma este maradj otthon, jó? Kérlek!

Mary inkább nem reagál a kérésre, ujjperceit a szemei alá nyomja, hogy kitörölje a könnyeket.

– Köszönöm! És elnézést kérek ezért az egészért!

– Semmi gond! Mire valók a barátok, hm? – Janet megszorítja Mary vállát. – Most már vissza kell mennem. Te osonj ki; és, öhm… ne említsd ezt a többieknek, oké? Nem szeretnék lázadást a felügyeletem alatt! Ha bárki kérdezi, migréned volt. Azok kegyetlen kis rohadékok tudnak lenni.

Mary minden tőle telhetőt megtesz, hogy minimálisra csökkentse a saját lakásában töltött időt. Inkább csak egy kis garzon, ha a méretét nézzük, de ez volt a legtöbb, amit megengedhetett magának az ő fizetéséből. Van benne egy konyhával egybekötött nappali, egy egyágyas hálószoba, és egy fürdő a világ leghangosabb páraelszívójával. Teljesen megfelel az igényeinek, tekintve, hogy nem sok személyes holmija van, de időnként ránéz az elszürkült szőnyegre, a repedezett, dombornyomott tapétára, és eltűnődik, hogyan kötött itt ki egyedül negyvenévesen, amikor a harmincas évei még olyan ígéretesnek tűntek.

Mióta Jim elment, Mary tudja, hogy csak saját magát hibáztathatja az elszigeteltségéért. Mama hébe-hóba felhívja, hogy minden rendben van-e, de Mary mindig élénk és fesztelen hangon beszél vele, és bedob minden kifogást, hogy elkerülje a látogatását. A három öccsének, akik közül egyikkel sem ápol közeli kapcsolatot, mind van már saját gyereke; és még a korábbi partiarc Moira, a legrégebbi barátja Belfastból, is házas, és van két három év alatti gyerkőce. Jó kifogás ez arra, hogy megszakadjon valakivel a kapcsolat – de a szíve mélyén Mary azért tudja, hogy az sem ártana, ha néha válaszolna az üzeneteikre.

Londonban is vannak Marynek ismerősei – az ÉjjeliVonal önkéntesei, Janet –, de velük inkább csak a munka köti össze. Nem mintha időnként ne lennének invitálások ide-oda, de Mary mindig visszautasítja őket. Legtöbbjük amúgy is az esti órákra szokott esni, amikor mindenki tudja, hogy ő az állomáson lesz. Kezdetben még megpróbálták meggyőzni őt, hogy kivételesen hagyjon ki egy napot. Janet különösen vehemens volt – ő egyenesen azt akarta, hogy Mary dobja el a transzparensét úgy, ahogy van.

Végül Mary defenzívvé vált. Kinek képzeli magát Janet, hogy megmondja neki, hogyan kellene vagy nem kellene kezelnie a veszteségét? De később ráeszmélt, hogy Janet hevessége a törődésből fakad. Egyszer már nagyon közel került hozzá, hogy elmagyarázza neki a virrasztása okait. Mary fejében ezek mindig is egyértelműnek tűntek, ezek alkották a keretet, mely a létét biztosította egy Jim nélküli világban: Mert muszáj tennem valamit, szükségem van rá; mert megígértem, hogy mindig a menedéke leszek, akármi is történjék; mert a szerelem mit sem ér, ha nem türelmes. De aztán összeszorult a torka, és ugyanazt a mondókát dünnyögte, mint mindig, hogy elterelje a kérdést: Mindannyiunknak boldogulnia kell valahogy.

Mary most becsapja a bejárati ajtót, és egyenesen a fürdőszobába megy, hogy megmossa duzzadt arcát. Amikor a tükörbe néz, szinte felismerhetetlen a lányhoz képest, aki után megfordultak az emberek az Antrim Roadon péntek esténként; aki megállította Jimet az útján, elrabolta a szívét, és egészen új ösvényre terelte az életét. Ő mindig „gyönyörűség”-nek nevezte Maryt. De egy dolog annak hívni valakit, és egész más éreztetni is. Minden alkalommal, amikor Jim kezei elidőztek Mary ruhájának felső kapcsán, vagy amikor a fésűvel kibogozott egy összegubancolódott csomót a hajában, Mary egy hajszálnyival magabiztosabbnak kezdte érezni magát a saját bőrében.

Jim kezeinek gondolata, ahogy végigfuttatja őket Mary tarkóján, elég hozzá, hogy sajgó vágyakozással töltse el őt. Az előszobába tántorog, hogy újra felkapja a táskáját, de a nagy sietségben oldalra dönti a rozoga komódot. A szekrény tartalma a földre borul, benne minden egyes üzenettel, amiket Jim valaha Marynek írt, egy cipősdobozból, aminek a sarkai már elrongyolódtak az évek óta tartó óvatos nyitogatástól.

Mary gyorsan térdre veti magát. Ha meg is van az ideje a múltba révedésnek, az biztosan nem most van. Jim telefonált, és amíg ki nem deríti, hogy ez mit jelent, meg kell dupláznia az éberségét. Sőt, már az állomáson kellene lennie, kezében a táblával. Mi van, ha Jim majd felbukkan, akárcsak a régi szép időkben, arra számítva, hogy ott találja a rá váró Maryt a jegykezelő kapuknál, egy hosszú műszak végén? Ennek az esélye most nagyobb, mint valaha. Az, hogy ne Mary legyen az első, aki láthatja – aki átölelheti –, elképzelhetetlen.

Kezével összesöpri a széthullott mementókat, de a többségük képeslap, és a fényes lapocskák csúszkálnak reszkető ujjai között. Jimnek szokása volt mindenhonnan hozni egyet, bárhová is ment, az Egyesült Királyságon belül, vagy távolabbi helyekre, majd megírta őket a hazatértével, miközben Mary aludt, és elrejtette őket szerte a házban, hogy aztán Mary rájuk találjon. Vannak képeslapok az Óriások útjáról, minden turistalátványosságról Londonban, egy szingapúri konferenciáról, és egy másik egy washingtoniról. Megfordítja a lapot, ami a kupac tetején fekszik. Úgy látszik, ez Brazíliából származik:

Láttam a Copacabanát! És a Cukorsüveg-hegyet! Meg a konferencia-központokat is (pont olyan unalmasak, mint amilyennek hangzanak). Röviden: beutaztam a fél világot, még sincs olyan hely, ahol szívesebben lennék, mint veled.

Örökké a tiéd!

Csókollak:

Jim

Mary már kívülről tudja a szavakat. Az első napokban, amikor nem tudott aludni, annyira hiányzott neki Jim, idejött, és szép sorjában elolvasott minden egyes képeslapot, mintha összefűzve egy esti mesét alkotnának a boldogabb időkről, ami képes lenne megnyugtatni és elaltatni őt. Az utóbbi években szigorúbb volt magával. Próbál nem belenézni a cipősdobozba heti egy alkalomnál többször, és akkor is csak azért, mert aggódik, hogy elfelejti Jim szavajárását.

– Hol vagy, Jim? – motyogja maga elé, végigsimítva ujját az aláírásán.

Nem tudja, meddig időzhetett azon a ponton, elrévedve a gondolatban, hogy fogja Jim meleg kezét, nézi a rakoncátlan hajtincsét, amit elaludt, a félénk mosolyát és a kacsintását, amikor nyugtázza, hogy Mary megtalálta az egyik levélkéjét. Végül ajkaihoz emeli a lapot, aztán elengedi, mielőtt a kezei megmakacsolnák magukat. A rendrakás várhat. Kilép az ajtón, a sietségtől ismét sürgetően pattogó táskájával a hátán.

Hét éven keresztül semmi sem törte meg Mary napi rutinját. Imádkozott egy képeslapért, egy üzenetért, egy névtelen e-mailért – bármiért, ami azt sugallta volna, hogy Jim biztonságban van. De semmi nem jött. Egy hívásban már szinte túlzás lett volna reménykedni, különösen, mivel Jim sosem szeretett telefonálni. Az sem segített, hogy kifejezetten zárkózott volt. Úgyhogy az, hogy jelentkezett, most, ráadásul ilyen átütő módon… az egy segélykiáltással ért fel, nem? Annak kellett lennie. Mary egy másodpercig összeszorítja a szemét, és próbálja kipislogni a remény apró szikráját, hogy a tegnap esti hívás talán azt jelenti: Jim haza fog jönni. Ha túl nagyot kívánsz, semmi sem válik valóra.

Már hallja is az állomást, mielőtt meglátná. Valójában amikor tényleg megpillantja az élénkkék homlokzatot, lehetetlen bármit is kivenni az előcsarnokból a betömörült, izzadt utasok tumultusától. Biztosan valami probléma akadt a vonalon, mert úgy tűnik, senki sem jut át a jegyellenőrző kapukon, és néhány lökdösődő kar próbál a mobiltelefonjuk kamerájával felvételt készíteni a káoszról annak érdekében, hogy megmutathassák szeretteiknek, miért késnek.

Mary ma aztán igazán meglenne enélkül. Át sem lát a testek tengerén, akkor meg hogy a bánatba fogja bárki is meglátni őt? Ha Jim ma érkezne… Hát, akkor legalább tudni fogja, hogy ő megpróbálta, gondolja Mary, keresztülsietve az úton. Itt az ideje belépni a mókuskerékbe.

Nem meglepő módon senki sem örül neki, hogy a könyökével félreböködi egy széles vállú nő, bocsánatkéréseket motyogva. Mary már hozzászokott a felé irányzott vitriolos megjegyzések egy bizonyos mennyiségéhez, amiért van mersze tolakodni az állomás jelentette kíméletlenség szabad zónájában, de ma különösen rossz a helyzet, vagy legalábbis ő úgy érzi – öklök és ujjak vájnak az oldalába, agresszívan lökdösik és káromkodnak felé. De nem fog meghunyászkodni, most, amikor annyi minden forog kockán. Komoly erőfeszítés árán eléri a helyét. Letörli a szemöldökén gyöngyöző izzadságot, és vesz néhány mély lélegzetet. Még mindig be van kerítve, és bár általában nem tartja magát annak, most kezdi klausztrofóbiásnak érezni magát.

Hirtelen tolakodás kezdődik. Az összepréselt testek Mary mindkét oldalán előreáradnak. Körbeforgatja a fejét, hogy rájöjjön, mi történik. Úgy néz ki, egy szerelvény épp most nyitotta ki az ajtajait, de a jegykezelő kapuk még mindig zárva vannak. Hígagyúak! Minek nyitották ki most az ajtókat, amikor sehova nem tud menni ez a sokaság? Csak arra volt jó, hogy tülekedést és pánikot keltsenek.

Mary próbálja rávenni magát, hogy ne foglalkozzon a káosszal, csak a saját feladatára koncentráljon. De hogyan? Ezzel a rengeteg nekiütköző emberrel már az is nehezen megy, hogy kivegye a táblát a táskájából. Érzi, hogy gyűlik az izzadság a hóna alatt és a hajvonalánál. És ami még rosszabb, nyirkosak az ujjai. Csúsznak a transzparensen. Nem hagyhatja, hogy leessen. Össze fog gyűrődni a türelmetlen, érzéketlen lábak alatt…

Erősen markolja a körmeivel. Jobb, ha azzal sérti meg a kartonpapírt, mint ha teljesen elveszítené. Miután hál’ istennek biztosan fogja, remegő bicepszekkel felemeli a szokásos pozíciójába. Már ahhoz is, hogy tartani tudja, karjait az oldalához kell feszítenie. Mégis, az emberek úgy gondolják, túl sok helyet foglal el. Jesszusom!, dünnyögi valaki. Nem a legmegfelelőbb erre az idő, he?, üvölti egy öltönyös, elég közel Mary arcához, hogy érezze nyálának fröccsenését kipirult orcáin, HÚZZ MÁR EL AZ ÚTBÓL!

Egyik része pontosan ezt szeretné tenni – elhúzni az útból, egyenesen vissza a lakásába, messze ettől a borzalmas tömeg alkotta tornádótól. A tolakodás, a meleg, a zaj: ez már túl sok. Ez az egész együtt már túl sok. De aztán újra eszébe jut Jim, tegnap éjjel a telefonban. Te sosem mondtál le rólam. Nos, nem is most fogja elkezdeni. Ahogy kihúzza a hátát, egy könyök áll egyenesen Mary bordáiba, kínlódásból dühbe taszítva őt. Egyik kezét leveszi a tábláról, és elkapja vele a vétkes kart.

– Az isten szerelmére, arrébb állna a francba, hogy levegőhöz jussak?!

Mary hangja háromszor hangosabban hagyja el a száját a szokásosnál, elcsendesítve a tömeget. De neki ez fel sem tűnik, mert cseng a füle, és forog vele a helyiség: a szemét szúró fehér fényvillanás egy telefonkamera vörös gombszemével karöltve rögzíti az egész jelenetet.

És így válik Mary O’Connorből internetes szenzáció.

4.

2005

Mary csupasz lábait oldalra lendítette, és lesöpört a farmerszoknyájáról egy cérnaszálat: a legújabb textiltérképén végzett sikertelen reggeli munka egyik áldozatát. A pad jobb oldalán egy négydobozos söröspakk és egy nagy kiszerelésű csomag csipsz hevert. Talán egy kissé… túl macsós volt ez egy második randira? Vékony vonal választotta el a lezser megjelenést attól, hogy véletlenül kinyírja vele a romantikát. De Mary pánikba esett a közértben – melyik borhoz kellhet dugóhúzó? –, és lekapta a polcról az első dolgot, ami a keze ügyébe került. Most már ezzel kell beérnie; James taxival épp úton volt a városi repülőtérről, úgyhogy Marynek már nem volt ideje visszarohanni, és megpróbálni visszavetetni a frissítőit.

Második randi – ez jelentette az igazi nyomást, amit Mary idegei rendesen meg is éreztek. Az együtt töltött éjszaka utáni reggelnek is megvoltak a sajátos kihívásai, amikkel meg kellett küzdenie (nem volt váltóruhája, nem volt nála semmi, amivel felfrissíthette volna magát), de akkor minden olyan természetesnek tűnt Jamesszel, mielőtt elsietett, hogy elérje a járatát, két hétvégével ezelőtt. James fogta a telefonszámát, adott neki egy búcsúcsókot, aztán, még mielőtt Mary egyáltalán elhagyta volna a hotelszobát, jött is tőle egy üzenet. Komolyan gondoltam: látni akarlak, hamarosan! Csók: J

Egy nappal később James felhívta őt, és anélkül, hogy túl hosszasan enyelgett és jópofáskodott volna, közölte vele, hogy már foglalt is helyet egy belfasti járatra, a következő szombatra: Mondtam, hogy hamarosan, nem? Ráérsz? Ne kényszeríts egy férfit könyörgésre, Mary! Még annyi mindent kell megfejtenem veled kapcsolatban. Mary érezte, hogy az egész teste elgyengül a férfi hangjának hallatán. Figyelmeztette magát, hogy vegyen vissza. Semmi sem riaszt el egy férfit jobban, mint az, ha képtelen vagy kordában tartani az érzéseidet. Valószínűleg ráérek, válaszolta Mary, mielőtt hirtelen bontotta a vonalat, és a párnájába sikított.

Moira boldogan átvállalta a műszakjait, jóllehet olyan volt, mint egy vadászkopó, amely kiszagolta az izgatottságot Mary hangjában. Mary próbálta elbagatellizálni a dolgot, de Moira akkor is úgy nézett ki, mint aki mindjárt hanyatt vágódik a döbbenettől – Te, egy pasival? Jól vagy? Mintha Marynek további emlékeztetőre lett volna szüksége, hogy kihagyta facér és független éveit, és egyenesen a középkorúságához pörgetett.

Izgatottsága alatt bűntudat is lapult. Mióta csak Papa abbahagyta a munkát öt évvel ezelőtt, amikor megtalálták a tumorokat a tüdejében, Mary szörnyen érezte magát, ha elhagyta a házat, akár csak egy órára is. Mi van, ha pont akkor történik valami, amikor ő nincs ott? Ebbe még csak bele se mert gondolni. De James csak két napig lesz itt, és Mary bizonyára nem lesz túl távol otthontól. Sosem felejtené el, hogy kötelességei vannak – lányként, testvérként, barátként –, de hosszú idő óta először kezdte remélni, hogy talán azokon kívül is van számára élet.

– Na, ez ám a szemet gyönyörködtető látvány!

Mary szíve megdobbant. Nem gondolta, hogy James ilyen hamar ideér, de most a férfi a leghatározottabban itt állt előtte, egy bőr sporttáskát átvetve az egyik válla fölött. Ugyanolyan jóképű volt a nyári napsütésben, mint amire Mary emlékezett. A csomagját ledobta Mary lába mellé, aki felállt, hogy megcsókolja őt. Ez volt az – az egyetlen esélyük, hogy kiderítsék, szikrázik-e még közöttük a levegő.

James apait-anyait beleadott, könnyedén és magától értetődően. Alsó ajka száraz volt, de Mary azon kapta magát, hogy a sajátja tökéletesen illeszkedik a barázdáihoz. Egyik kezével beletúrt a göndör fürtökbe James tarkójánál, és még közelebb húzta őt magához, belefeledkezve a férfi illatába – füstös, egy csipetnyi fenyőaromával. Részegítő kombináció volt. James nyelve az övét súrolta. Mary érezte, hogy a köztük lévő kémia kiemeli őt a parkból, ki önmagából, oly módon, ami messzemenőkig helytelen volt egy közterületen.

Elhúzódott.

– Szóval, isten hozott a Victoria Parkban!

James egyáltalán nem nézett körül; inkább leült a pad túlsó végébe, egyik karját átlendítve a háttámlán, így egyenesen Mary szemébe tudott nézni.

– Káprázatosan festesz.

– Oh, igen, öhm… köszi! – Mary sosem fogadta jól a bókokat. Egy smaragdzöld, rövid ujjú selyemblúzt választott fodorral a nyaka körül, vagyis egy olyan nőies darabot, ami még belefért a ruhatárába. A nyakvonala túl merész volt a munkába, de úgy tűnik, végül csak megtalálta értékelő közönségét. – Hogy teltek a napjaid?

– Elfoglaltan. A szokásossal. Az összes létező fül-, orr- és torokpanasszal.

Mary már nyitotta a száját, hogy tovább érdeklődjön a szakmai életéről, de Jim közbevágott.

– A munka az utolsó dolog, amiről bárki is beszélni akar. – Felvonta az egyik szemöldökét, Mary pedig imádkozott, nehogy a múlt hétvégi teljesítményét akarja kitárgyalni. – Mondd, hogy mit szeretnél csinálni helyette!

– Hogy érted?

– Mi a végcél? Miről szoktál álmodni, miközben dolgozol? Ezt mindig nagyon beszédesnek találom.

– Nem is tudom.

Még soha senki nem tette fel ezt a kérdést Marynek ezelőtt. Olyan volt, mintha James egyenesen a szívébe látna; Mary így érezte már a kiborított csirkevacsora fölött is, és most még hevesebben érezte ugyanezt. Talán a férfi tudta, annak ellenére, amit Mary hirtelen reagált, hogy igenis van rá válasza, de azt még soha senkinek nem említette. Sosem tűnt relevánsnak, és nem is volt fontos, ha figyelembe vesszük mindazt, ami zajlott körülötte. De Papa diagnózisa óta először Mary úgy érezte, hogy képes a jövő felé tekinteni James jelenlétében. A férfi azért kérdezte őt, mert tényleg tudni akarta; számított neki Mary jövőképe.

– Dehogynem! Ki vele! Máskülönben mi ez az elpirulás?

Mary mély levegőt vett, és enyhén elfordult, hogy James reakcióját csak a szeme sarkából csíphesse el.

– Szeretnék művész lenni. Textilművész. Készítem ezeket a térképeket. – Mary kicibálta telefonját a zsebéből. Megnyitotta a galériát, és megtalálta a fényképeket, amiket még sosem mutatott meg senkinek. Most, hogy elárulta, úgy érezte, szüksége van valamire, amivel bizonyíthatja, hogy ez több puszta hóbortnál.

Egy vagy két percig James nem mondott semmit. Mary figyelte, ahogy végigkattint a képek homályos gyűjteményén. Rendes fényképezőgép hiányában Marynek be kellett érnie Samsungja silány felbontású kamerájával.

– Ezek elképesztőek, Mary! Vállalsz megbízásokat?

– Nem igazán. Csak ajándékba készítettem őket. A családnak… senki másnak.

– Pedig ezekkel kereshetnél. Egy csomó pénzt, ha a megfelelő embereknek árulnád őket. Hozz létre egy saját vállalkozást, és az özönlő ajánlásokkal…

– Hé, hé, szerintem egy kicsit elragadtatod most magad.

– Nem fogom erőltetni, egyelőre. Csusszanj át!

– Mi?

– Ide hozzám. Most, hogy megkaparintottam a telefonodat, akarni fogsz majd egy közös képet rólunk, biztos vagyok benne. Nyomtasd ki, és ragaszd fel a faladra…

– Szívecskékkel keretezve, nyilvánvalóan.

James önelégülten elvigyorodott.

– Na, gyere ide! – Egyik karjával átölelte Mary derekát, és a kamera már villant is. Mary elhúzódott, mielőtt túlzottan hozzászokott volna James kezének közelségéhez a bugyija vonalán.

– Máris lelépsz? – Az arca még mindig kevesebb mint húsz centire volt Maryétől.

– Mielőtt még jelenetet rendezel.

James megnyalta az alsó ajkát.

– Ünneprontó! – Helyette megpuszilta Mary arcát. – Szóval a térképek a nagy terv; de hogy kerültél a szállodába?

– Mindig is ott voltam. – Mary megkísérelt egy vállrándítást, ami inkább tűnt szórakozottnak, mint rezignáltnak. Nem valami inspiráló, igaz? Egy olyan munka, amiben mások eseményeit szervezte, és aztán eltakarított utánuk. – Részmunkaidőben kezdtem tizenhat évesen. Aztán teljes állásba kerültem, amikor abbahagytam a sulit.

– Életfogytiglani?

– Valami olyasmi.

Mary arra számított, hogy úgy fogja érezni, ítélkeznek felette. Végül is James gazdag közegből érkezett. Nem kellett hozzá diploma, hogy erre rájöjjön az ember. A dolgok nagy egészét nézve talán nem is volt annyira jómódú, de ahhoz elég volt, hogy Mary úgy érezze, mintha James egy egészen más világból jött volna. Mintha egészen más nyelvet beszélt volna. Mary számára ő testesítette meg azt az érzést, amikor nem kell aggódnod, hogy a fizetésed kitart-e a hónap végéig, vagy hogy egy váratlan kiadás bedönti-e az egész családot. Szeretett volna neheztelni Jamesre a relatív vagyonosságáért – azért a sokkal nagyobb szabadságért, amit ezáltal megengedhetett magának –, de valahogy képtelen volt rá.