A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aimee Molloy: The Perfect Mother

HarperCollins Publishers, New York, 2018

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Aimee Molloy

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-760-3

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Marknak

Három vak egér, három vak egér,

Nézd csak, hogy szalad, nézd csak, hogy szalad!

PROLÓGUS

ANYÁK NAPJA
MÁJUS 14.

Joshua.

Lázasan ébredek. Eső rezgeti a tetőablakot a fejem felett, és a lepedőt pókként bejáró kezem eszembe juttatja, hogy egyedül vagyok. Lehunyom a szemem, és sikerül visszaaludnom, amíg egy átható, váratlan fájdalom újra fel nem riaszt. Minden reggel rossz érzéssel ébredek, amióta elment, de tudom, hogy ez most más.

Nem stimmel valami.

Fáj a mozgás, kimászom az ágyból, a padlón kúszom, ami szemcsés a homoktól és a portól. A nappaliban megtalálom a telefonom, de nem tudok kit felhívni. Ő az egyetlen, akivel beszélni szeretnék. El kell mondanom neki, mi történik, hallanom kell, hogy azt feleli, minden rendben lesz. Emlékeztetnem kell, csak még egyszer, hogy mennyire szeretem.

De nem fogja felvenni. Vagy, ami még rosszabb, azt sziszegi a telefonba, hogy ezt nem tűri tovább, és figyelmeztet, hogy ha még egyszer felhívom, akkor…

Olyan fájdalom hasít a hátamba, hogy alig kapok levegőt. Várom, hogy elmúljon, várom a megígért pillanatnyi enyhülést, de nem jön. Ez nem az, amit a könyvekben írnak, nem olyan, ami az orvos szerint várható. Azt mondták, hogy fokozatos lesz. Hogy tudni fogom, mit kell tennem. Lesz időm. Felülök a garázsvásáron vett jógalabdára. Itthon maradok, amíg csak lehet, hogy megússzam a gépeket, a gyógyszereket és mindazt, amit bevetnek a kórházban, hogy megszülessen a baba, mielőtt a test készen áll.

Még nem állok készen. Még két hetem van hátra, és nem állok készen.

A telefonra fókuszálok. Nem az ő számát hívom, hanem a dúláét – egy Albany nevű piercinges nőét, akivel mindössze kétszer találkoztam.

Szülésnél segédkezem, nem tudok hívást fogadni. Amennyiben…

Bemászom a laptoppal a fürdőszobába, és egy benedvesített konyharuhával a nyakamban leülök a hideg kőre, a fiamtól kidomborodó hasamra támasztva a vékony laptopot. Megnyitom az e-maileket, és belekezdek egy új üzenet írásába a Májusi Anyáknak.

Azon tűnődöm, normális-e ez. Remeg a kezem gépelés közben. Hányingerem van. Erős a fájdalom. Túl gyorsan történik.

Nem fognak válaszolni. Vacsorázni mentek, enni valami fűszereset, hogy siettessék a saját vajúdásukat, lopva beleisznak a férjük sörébe, együtt töltenek egy nyugodt estét, amiről a tapasztalt anyák elmondták, hogy soha többé nem lesz benne részünk. Csak reggel fogják elolvasni az e-mailemet.

Hangjelzés, új üzenetem jött. Drága Francie. Kezdődik, írja. Mérd az összehúzódásokat, és kérd meg a férjed, hogy gyakoroljon nyomást hátul a derekadra.

Hogy megy, ezt Nell kérdezi. Húsz perc telt el. Érzed még?

Oldalt dőlök. Nehéz így gépelni. Igen.

Minden elsötétül, és amikor visszatér a fény – tíz perc múlva, egy óra múlva, fogalmam sincs –, tompa lüktetést érzek a fejemben, és egy púp van a homlokomon. Visszamászom a nappaliba, zajt hallok, egy állat üvölt, de aztán rájövök, hogy belőlem jön az a hang. Joshua.

Elvergődöm a kanapéhoz, és a párnáknak döntöm a fejem.

Benyúlok a lábam közé. Vér.

Vékony esőkabátot veszek a hálóingemre. Valahogy leereszkedem a lépcsőn.

Miért nem készítettem össze a táskát? A Májusi Anyák megírták, hogy mit kell bepakolni, de az én táskám még mindig ott áll üresen a hálószobai gardróbban. Nincs benne az iPod a relaxáló zenével, sem a kókuszvíz, sem a borsmentaolaj a hányinger ellen. Sőt a szülési tervem kinyomtatott példánya sem. Átfogom alulról a hasam, miközben a bérautó érkezésére várok egy utcalámpa alatt, bemászom a ragacsos hátsó ülésre, próbálok nem tudomást venni a sofőr zaklatott arckifejezéséről.

Elfeledkeztem a baba hazavivős ruháiról.

A kórházban az ötödik emeleti betegirányítóba küldenek, és azt mondják, várjak. – Kérem – szólítom meg végül a nőt a pult mögött –, nagyon fázom és szédülök. Idehívná az orvosomat?

Az orvosom nem ügyel ma este. Egy másik doktornő van itt, akivel még soha nem találkoztam. Félelem lesz úrrá rajtam, amikor leülök a zöld műanyag székre; elkezd folyni belőlem valami, aminek olyan a szaga, mint a földnek, mint a sárnak a hátsó udvarunkon, ahol hatéves koromban kukacokat kerestünk az anyámmal.

Kimegyek a folyosóra, elszántan, hogy mozogni fogok, tartani magam, és látom magam előtt az arcát, amikor megmondtam neki. Dühös volt, azt állította, hogy átvertem. Követelte, hogy szabaduljak meg a magzattól. Ez mindent tönkre fog tenni, mondta. A házasságomat. A jó híremet. Nem teheted ezt velem! Nem fogom hagyni.

Nem mondtam el neki, hogy már láttam a szívverés villogó zöld pontját, hallottam a ritmusát (gyorsan pörgő ugrókötél) a mennyezeti hangszórókból. Nem mondtam el neki, hogy még soha semmit nem akartam úgy, mint ezt a babát.

Két erős kéz felemel a padlóról. Grace. Ez áll a kitűzőjén. Grace átfogva a derekamat bevezet egy szobába, és azt mondja, feküdjek az ágyra. Küzdök. Nem akarok ágyba feküdni. Tudni akarom, hogy jól van-e a baba. Azt akarom, hogy szűnjön meg a fájdalom.

– Epidurális érzéstelenítést kérek – mondom.

– Sajnálom – feleli Grace. – Már késő.

Megragadom a kezét, érdes a sok szappantól és a kórházi víztől. – Nem, nem. Túl késő?

– Az epidurálishoz. – Azt hiszem, lépteket hallok a folyosón, a szobám felé sietnek.

Azt hiszem, a nevemen szólít.

Megadom magam, és lefekszem. Ő az. Joshua, ő szólít a sötétségen át. Megjött az orvos. Beszél hozzám, valamit a bicepszem köré tekernek, ügyesen tűt szúrnak a bőröm alá, a könyökhajlatomban, mint a korcsolya éle a jégen. Megkérdezik, ki kísért el, hol van a férjem. Forog velem a szoba, érzem a szagot. A belőlem szivárgó folyadékét. Akár a föld és a sár. Meghasadnak a csontjaim. Lángolok. Ez így nem lesz jó.

Érzem a nyomást. Érzem a tüzet. Érzem a testem, a babát, kettétörök.

Becsukom a szemem.

Nyomok.

ELSŐ FEJEZET

TIZENNÉGY HÓNAP MÚLVA

CÍMZETT: Májusi Anyák

FELADÓ: Barátaid a Village-ből

DÁTUM: Július 4.

TÁRGY: Mai tanács

TIZENNÉGY HÓNAPOS A TOTYOGÓD

Az ünnep tiszteletére a mai tanács a függetlenségről szól. Észrevetted, hogy az eddig félelmet nem ismerő kissrác egyszerre mindentől fél, ha nem vagy a közelben? A szomszéd imádnivaló kutyája ijesztő ragadozó lesz. Az árnyék a mennyezeten kar nélküli dzsinn. Normális, hogy a totyogó elkezdi érzékelni a veszélyt a világában, és neked az a dolgod, hogy segíts neki eligazodni a félelmek között, tudatosítani benne, hogy biztonságban van, és még ha nem látja is, a mama mindig ott lesz, hogy védelmezze, bármi áron.

Hogy szalad az idő!

Legalábbis ezt mondogatják az emberek; idegenek a hasunkra teszik a kezüket, mondván, jól élvezzük ki ezt az időt, mert egy szempillantás alatt vége lesz. Mire észbe kapnánk, a gyerek már jár, beszél, elhagy bennünket.

Négyszáztizenegy nap telt el, és egyáltalán nem múlt gyorsan az idő. Megpróbálom elképzelni, mit mondana dr. H.

Néha becsukom a szemem, és látom magam a rendelőjében, mindjárt lejár az időm, a következő páciens már tűkön ül a várószobában. Hajlamos rágódni a dolgokon, mondja nekem. De érdekes módon sohasem az élete pozitív vonatkozásain. Foglalkozzunk ezekkel!

A pozitív dolgokkal.

Az anyám arca, milyen békésnek is tűnt időnként, amikor csak kettesben voltunk a kocsiban, elintézendők után járva; úton a tóhoz.

Reggelenként a fény. Érezni az esőt.

Azok a lusta tavaszi délutánok, ücsörögve a parkban, a baba cigánykerekezett bennem, a megdagadt lábam mint ütődött barack a szandál szorításában. Még azelőtt, hogy jöttek a bajok, amikor Midas még nem vált Midas Bébivé, mindenki végső ügyévé, amikor még csak az egyik újszülött fiúcska volt a sok közül Brooklynban, akiből tizenkettő egy tucat, semmivel sem jobban vagy kevésbé különleges, mint más babák a fényes jövőjükkel és a sajátságos nevükkel egy Májusi Anyák-találkozó belső körében.

A Májusi Anyák. A mamicsoportom. Sohasem tetszett ez az elnevezés. Mami. Olyan terhelt, olyan ideologikus. Mi nem voltunk mamik.

Anyák voltunk. Emberek. Nők, akiknek történetesen hasonló időpontra esett az ovulációjuk, és aztán ugyanabban a hónapban szültek. Idegenek, akik – a kisbabájuk érdekében, a józan eszük érdekében – úgy döntöttek, hogy barátok lesznek.

A Village weboldalán iratkoztunk fel – „a brooklyni szülők legértékesebb erőforrása” –, e-mailekben ismerkedtünk meg egymással, hónapokkal azelőtt, hogy személyesen találkoztunk, jóval a szülés előtt, boncolgattuk az új szerepünket az életben, olyan részletekbe menően, amelyeket a valóságos barátaink nem toleráltak volna. Hogyan jöttünk rá, hogy teherbe estünk. Milyen ravasz módon mondtuk el az anyánknak. Babanév ötleteket cseréltünk, megosztottuk a medencefenékkel kapcsolatos aggodalmainkat. Francie volt az, aki felvetette, hogy személyesen is találkozzunk, a tavasz első napján, így mindannyian elvonszoltuk magunkat a parkba azon a márciusi délelőttön, cipelve a harmadik trimeszteres hasunkat. Ültünk az árnyékban, a levegőben a frissen éledt fű illata, és örültünk az együttlétnek, annak, hogy végre arcokat társíthatunk a nevekhez. Rendszeresítettük a találkozókat, ugyanarra a szülés-előkészítőre, elsősegély-tanfolyamra iratkoztunk be, egymás mellett hajladoztunk ugyanabban a jógastúdióban. Aztán májusban, a várakozásoknak megfelelően, elkezdtek világra jönni a babák, és Brooklyn emberemlékezet óta legforróbb nyara várt rájuk.

Megcsináltad! – írtuk válaszul a legújabb szülés hírére, és tapasztalt nagyanyókként búgtunk a kék és rózsaszín kórházi takaróba bugyolált csöppség csatolt fotója láttán.

Az a pofi!

Isten hozott, picike!

Egyesek a csoportból hetekig nem érezték biztonságosnak elhagyni a házat, míg mások alig várták, hogy összejöjjünk, és megmutassuk egymásnak a babákat. (Még olyan újak voltak a számunkra, hogy nem a nevükön utaltunk rájuk – nem mint Midas, Will, Poppy, hanem csak a „baba”.) Aki nem aggódott a karrierje miatt, az néhány hónapra szabadságolta magát, így hetente kétszer találkoztunk, mindig a parkban, rendszerint a baseballpálya melletti fűzfa alatt, ha volt köztünk olyan szerencsés, aki elsőnek ért oda, és le tudta stoppolni a helyet. Az elején sokat változott a csoport. Új emberek jöttek, míg mások, akikkel összeismerkedtem, eltűntek – a mamicsoport-szkeptikusok, az idősebb anyák, akik nem bírták a kollektív szorongást, vagy azok, akik Maplewood és Westchester drága kertvárosába költöztek. De a három törzstag megjelenésére mindig számíthattam.

Először is Francie. Ha volt a csoportunknak üdvöskéje, aki vidám jelmezt öltve háromszoros hurrát kiáltat velünk az anyaságra, hát ő volt az. A mindenki kedvét kereső, semmit el nem szúró, reménnyel és dús szénhidráttal töltött déli lány.

Aztán Colette, mindenki lányszerelme, bizalmas barátja. A csinoska, a gesztenyebarna samponreklám-hajával, a Coloradóból hozott könnyedségével és a természetes otthonszüléssel – a tökéletes nő, porcukorral megszórva.

És végül Nell: brit, hidegvérű, nem kér a könyvekből és a szaktanácsokból. Csak bízz az ösztöneidben. Ezt igazán nem kéne. (Igazán nem kéne bekapnom azt a csokoládés muffint. Azt a csipszet. Azt a harmadik gintonikot.) De mindig volt valami Nell körül, valami más is a pikáns felszín alatt, amit már az első nap kiszúrtam: hozzám hasonlóan neki is volt egy titka.

Sosem akartam törzstag lenni, de olyan gyakran mentem, ahogy csak tudtam, kezdetben az állapotos testemet vonszolva, majd a babakocsit tolva le a dombon, a parkba. Ültem a takarómon, a babakocsi leállítva a többi mellé a háromszögletű árnyékfoltokban a fűzfa alatt, lassan elkókadva, miközben hallgattam a gyereknevelésről táplált nézeteiket vagy azt, hogyan kell bizonyos dolgokat csinálni. Kizárólag szoptatás. Mindig figyelni az álmosság jeleire. Minden adandó alkalommal hordozni a babát, mintha egy különleges darabbal tüntetnénk, amelyért egy vagyont adtunk ki a Bloomingdale’sben.

Nem csoda, hogy végül elkezdtem utálni őket. Mégis, ki bírja elviselni az ilyen szintű magabiztosságot? Végighallgatni az ítélkezést?

Mi van, ha nem tudsz megfelelni nekik? Ha nem szoptatsz? Mert például nincs elég tejed, hiába tömöd magadba a kínai csodaszereket, hiába próbálkozol a pumpás fejéssel órákon át késő éjszaka? Mi van, ha lever a kimerültség, és hiába nem kíméltél időt és pénzt, hogy elsajátítsd az álmosság jeleinek felismerését? Mi van, ha egyszerűen nincs energiád harapnivalót vinni a közösbe?

Colette hozta a muffinokat. Minden egyes alkalommal – huszonnégy minimuffint egy drága pékségből, amely nemrég nyílt meg a tapasbisztró helyén. Kinyitotta a papírdobozt, és körbekínálta, a kisbabák teste fölött. – Winnie, Nell, Scarlett, vegyetek – mondta. – Mennyei!

Sokan udvariasan visszautasították, arra hivatkozva, mennyi súlyt kell még leadniuk, elővették a sárgarépa szeleteket és az almagerezdeket, de én nem. Az én hasam már olyan lapos és feszes volt, mint a terhesség előtt. Hála érte az anyámnak. Jó gének – ezt szokták rólam mondani az emberek. Arról beszélnek, hogy magas és vékony vagyok, az arcom csaknem szimmetrikus. Arról nem beszélnek, hogy milyen géneket örököltem még. Azokról, amelyeket nem az ugyanilyen szimmetrikus anyámnak, hanem a kivételesen bipoláris apámnak köszönhetek.

Joshua génjei sem jobbak. Néha beszéltem vele erről, megkérdeztem, nem aggasztja-e a DNS, amelyet nehéz munkával kell legyőznie. A saját őrült apjára értettem: a zseniális orvosra, aki olyan barátságos és elbűvölő volt a betegeivel. És erőszakos alkoholista a zárt ajtók mögött.

De Joshua nem szerette, amikor az apjáról beszéltem, ezért megtanultam hallgatni róla. Mindezt – a génjeim, Joshua, az apja – természetesen nem hoztam szóba a Májusi Anyák előtt. Nem mondtam el nekik, milyen nehéz minden Joshua nélkül. Hogy mennyire szeretem. Hogy feladnék mindent – mindent –, csak újra vele lehessek. Akár csak egyetlen éjszakára.

Nem mondhattam el nekik. Nem mondhattam el senkinek. Még dr. H., a felülmúlhatatlan pszichiáter sem tudhatta, aki akkor zárta be a rendelőjét, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá, hogy a Nyugati partra utazzon a feleségével és a három gyerekével. Nem volt senki más, akihez fordulhattam, ezért igen, kezdetben eljártam a találkozókra, remélve, hogy az anyaság közös tapasztalata segíthet eloszlatni annak az első néhány hónapnak a sötétségét, amelyről mindenki állította, hogy az a legnehezebb. Később könnyebb lesz, írták a szakemberek. Adj magadnak időt!

Hát, nem lett könnyebb. Engem hibáztatnak a július negyedike estéjén történtekért. De nem telik el úgy nap, hogy ne emlékeztetném magam az igazságra.

Nem az én hibám. Az övék.

Miattuk tűnt el Midas, és én mindent elveszítettem. Még most, egy év elteltével is egyedül ülök ebben a börtöncellában, babrálom a kemény, szabálytalan sebhelyet az alhasamon, azon gondolkodva, mennyire másként alakulhattak volna a dolgok, ha ők nincsenek.

Ha nem iratkoztam volna fel a csoportba. Ha egy másik dátumot, egy másik bárt választanak, vagy valaki más, és nem Alma lett volna a bébiszitter aznap este. Ha nincs az a dolog a telefonnal.

Bárcsak Nell akkori mondata – égnek fordította a fejét, és a nap elnyelte az arcvonásait – ne lett volna önbeteljesítő jóslat: Rossz dolgok történnek az ilyen hőségben.

MÁSODIK FEJEZET

EGY ÉVVEL KORÁBBAN

CÍMZETT: Májusi Anyák

FELADÓ: Barátaid a Village-ből

DÁTUM: Június 30.

TÁRGY: Mai tanács

47 NAPOS A PICI

Legtöbben belejöttetek a szoptatásba az utóbbi hat hétben, de azoknak, akik még küszködnek – ne adjátok fel! Az anyatej messze a legjobb, amit a babának adhattok. Ha bármilyen nehézség támad, figyeljetek oda az étrendetekre. A tejtermék, a glutén és a koffein csökkentheti a tejtermelődést. És ha fájdalmas vagy kényelmetlen a dolog, megfontolandó igénybe venni egy szoptatási tanácsadót, aki segít megoldani a problémát. Minden fillért megér, amit erre költötök.

– Mit akar az jelenteni, hogy rossz dolgok történnek az ilyen hőségben? – kérdezi Francie; göndör fürtök a nyaka körül, nyugtalan az arckifejezése.

Nell elhajt egy legyet az újsággal, amellyel legyezi magát. – Harminc fok van – mondja. – Brooklynban. Júniusban. Délelőtt tízkor.

– És?

– És lehet, hogy ez Texasban normális…

– Én Tennessee-ből való vagyok.

– …de itt nem normális.

A forró szél megemeli a takaró szélét, és Francie fiának az arcára borítja. – Hát, nem kéne ilyeneket mondanod – teszi hozzá Francie, a vállára vonva a picit. – Babonás vagyok.

Nell leteszi az újságot, és kicipzárazza a pelenkástáskát.

– Sebastian is ezt mondja. Ő Haitin nőtt fel. Ott jobban megszokták, hogy odafigyeljenek a bolygóra, mint mi, amerikaiak, hogy úgy mondjam.

Francie felvonja a szemöldökét. – De te brit vagy.

– Minden rendben arrafelé? – szól oda Colette Scarlettnek, aki az alvó csöppségek babakocsijai között áll az árnyékban. Scarlett a babakocsija fogantyújához kötözi egy vékony vászontakaró sarkait, majd visszatér a körünkbe.

– Azt hittem, hogy felébredt – mondja. Újra elfoglalja a helyét Francie mellett, és kivesz egy üveg kézfertőtlenítőt a táskájából.

– Hosszú éjszakánk volt, ezért azt kérem, senki ne menjen a közelébe. Miből maradtam ki?

– A jelek szerint vége lesz a világnak – feleli Francie, leszopogatva a csokoládét egy perecről: ez az egyetlen kényeztetés, amit megenged magának.

– Így igaz – mondja Nell. – De van ellenszerem. – És kiemel egy üveg bort a pelenkászacskóból.

– Bort hoztál? – Colette mosolyog, kontyba tekeri a haját, míg Nell lecsavarja a kupakot.

– Nem is akármilyen bort. A legjobb vinho verde, amit tizenkét dollárért kapni lehet reggel fél tízkor. – Kitölt öt centet a pelenkák közül kivett műanyag pohárba, és odanyújtja Colette-nek. – Idd meg gyorsan! Elég meleg.

– Én nem kérek – mondja Yuko, aki a takaró mentén körözve ugráltatja a lányát a mellkasán. – Jógára megyek.

– Én sem – mondja Francie. – Szoptatok.

– Lószart – mondja Nell. – Mindannyian szoptatunk. – Felemeli a kezét, hogy megmagyarázza. – Kivéve, aki nem. Van, aki hazamegy, behúzza a függönyt, és titokban előveszi a tápszert. Nincs ezzel semmi baj. Ahogy egy kis borral sincs.

– A könyvek nem ezt írják – közli Francie.

Nell a szemét forgatja. – Francie, állj le a propaganda olvasásával! Nem árt. Angliában a legtöbb barátom ivott egy keveset, végig a terhesség alatt.

Colette odabólintva Francie-nek megerősíti. – Igyál egyet, ha jólesik. Nem lesz tőle baja Willnek.

– Tényleg? – Francie Nellre néz. – Oké, rendben. De csak egy kicsit.

– Én is. Hogy megünnepeljem – mondja Scarlett a következő pohárért nyúlva. – Említettem már? Közel vagyunk egy házvásárláshoz, Westchesterben.

Francie felnyög. – Te is? Miért költözik egyszerre mindenki a kertvárosba?

– Én szívesebben költöznék messzebb az államban, de Férjuram Professzor most kapott kinevezést a Columbián, és városközelben kell maradnunk.

Scarlett végigpillant a csoporton. – Nem sértésnek szánom, tudom, hogy sokan szeretik, de én nem tudom elképzelni, hogy ebben a városban neveljek gyereket. A baba megszületése óta mást sem látok, mint a mocskot. Azt szeretném, ha tiszta levegőn és fák között élne.

– Én nem – mondja Nell. – Én mocsokban szeretném felnevelni a gyerekem.

Francie belekortyol a borába. – Bárcsak megengedhetnénk magunknak, hogy Westchesterbe költözzünk!

– Winnie? – kérdezi Nell. – Bort?

Winnie a messzeségbe bámul, egy fiatal párt figyel, akik frizbit dobálnak egymásnak a tágas réten, és egy border collie rohangál köztük szédülten. Nem hallotta meg Nellt. – Winnie, szívem, térj vissza hozzánk!

– Bocs – mondja Winnie Nellre mosolyogva, aztán Midasra pillant, aki fülére tett kézzel mocorogni kezd az anyja térdhajlatában. – Mit kérdeztél?

Nell felé nyújt egy poharat. – Kérsz egy kis bort?

Winnie a mellkasára vonja Midast, és Nellre néz, a szája a baba fekete hajában. – Nem. Nem kéne.

– Miért nem?

– Nem mindig bírom az alkoholt.

– Mi bajotok van? – Nell belezúdít egy adag bort a poharába, és visszacsavarja a kupakot. Nagy kolibritetoválás – leheletfinom, pasztellszínű – bukkan elő a felcsúszó fekete ruhaujj alól. Iszik egy kortyot. – Anyám, ez bűnrossz! Figyeljetek! Tegnap elmentem meginni egy kávét a baba nélkül. Egy nő ránézett a hasamra, gratulált, és megkérdezte, mikorra várom.

– Micsoda szemétség – mondja Yuko. – Mit válaszoltál neki?

Nell nevet. – November.

Francie Winnie-re néz, aki megint kibámul a rétre, és merev az arca. – Jól vagy?

– Jól. – A füle mögé igazít egy hajtincset. – Csak megvisel ez a hőség.

– Ha már szóba jött, nem beszélhetnénk meg más találkahelyet? – kérdezi Yuko, lefektetve a fiát a takaróra és tiszta pelenka után kotorászva a táskájában. – Ennél csak melegebb lesz. Itt elolvadnak a babák.

– Mehetnénk a könyvtárba – javasolja Francie. – Van egy üres szobájuk hátul, amit lefoglalhatunk.

– Hát ez elég rémesen hangzik – mondja Nell.

– Járt már valamelyikőtök abban az új sörkertben, a nagy játszótér mellett? – kérdezi Colette. – Egyik nap elmentünk Charlie-val, és volt ott néhány mamicsoport kicsikkel. Időnként elnézhetnénk mi is. Összejönnénk egy ebédre.

– És sangriára – teszi hozzá Nell felcsillanó szemmel. – Még jobb lenne este odamenni. A babák nélkül.

– A babák nélkül? – kérdezi Francie.

– Igen. Jövő héten visszaállok a munkába. Mit nem adnék egy kis szórakozásért, amíg megtehetem.

– Nekem ez annyira nem… – feleli Francie.

– Miért nem?

– Még csak hathetes a baba.

– És?

– És nem túl kicsi ahhoz, hogy magára hagyjam? Esténként amúgy is a legzűrösebb. Akkor kell a legsűrűbben etetni.

– Bízd rá a férjedre – mondja Scarlett. – Fontos, hogy ezekben az első hónapokban kialakuljon a kapcsolat.

– A férjemre? – kérdez vissza Francie összevont szemöldökkel.

– Igen – mondja Nell. – Ismered Lowellt, nem? Ő az a férfi, akinek az ejakulátuma nemzette a babátokat.

Francie megrándul. – Nell! Pfúj! – Winnie-re néz. – Te elmennél?

Winnie beteszi Midast a hordozóba a mellkasán, és megigazítja a takaróját. – Nem biztos.

– Ugyan már – mondja Colette. – Jót tenne nekünk kicsit elszabadulni a babától.

Winnie feláll, a rózsaszín nyári ruhája legördül a bokájáig. – Midasnak még nincs bébiszittere.

– Mi van a…

– Francba! – mondja Winnie a vékony ezüstórára pillantva a csuklóján. – Elszaladt az idő. Rohannom kell.

– Hová mész? – kérdezi Francie.

Winnie feltesz egy nagy napszemüveget és egy széles karimájú vászonkalapot, ami árnyékot vet az arcára és a vállára. – Kismillió elintéznivalóm van. Viszlát, legközelebb.

Mindenki követi a szemével Winnie-t, ahogy átvág a réten, felmegy a dombon, fekete haja leengedve a válla körül, a ruha repked a sarkánál.

Amikor eltűnik a boltív alatt, Francie felsóhajt. – Sajnálom Winnie-t.

Nell nevet. – Sajnálod Winnie-t? Miért, mert olyan istenien néz ki? Vagy azért, mert olyan vékony?

– Egyedülálló anya.

Colette kiissza a borát. – Mi? Honnan tudod?

– Elmondta nekem.

– Ugye csak viccelsz? Mikor?

– Pár napja. Beugrottam a Spotba a légkondicionálás miatt, meg egy fagyiért. Will hisztizni kezdett, miközben sorban álltam. Kész voltam, és akkor megjelent Winnie. Midas aludt a babakocsiban, ő meg átvette Willt, és a mellkasára tette. Azonnal lenyugodott.

Nellnek összeszűkül a szeme. – Tudtam, hogy varázslat van azokban a cicikben. Nekem is elég volt időnként rájuk néznem, hogy lenyugodjak.

– Kicsit elbeszélgettünk. Kellemes volt. Ő olyan csendes, nem? De akkor elmondta, hogy egyedülálló.

– Csak úgy elmondta? – kérdezi Nell.

– Igen, fogjuk rá.

– Ki az apa?

– Nem kérdeztem. Feltűnt, hogy nem visel jegygyűrűt, de csak úgy rákérdezni? Tolakodásnak éreztem. – Francie-nek ábrándos lesz a tekintete. – Azt is mondta, hogy remek munkát végzek Will-lel. Ami kedves volt tőle. Nem mondjuk el elégszer egymásnak. Will nagyon nehéz eset tud lenni. – Francie félbetör egy perecet. – Legtöbbször úgy érzem, hogy kudarcot vallok. Jólesik azt hallani, hogy talán mégsem.

– Jaj, Francie, ne butáskodj – mondja Colette. – Will rendben van. Te is rendben vagy. Valójában egyikünk sem tudja, mit csinál.

– Nem fura, hogy mi ezt nem tudtuk róla? – kérdezi Yuko.

– Azt, hogy egyedülálló?

– Miért lenne az? – Nell leteszi maga mellé a borát, és lehúzza a felsője megfeszülő gallérját. A mellére vonja a lányát, Beatrice-t, és elkezdi szoptatni. – Csak arról beszélünk, ami a babákkal kapcsolatos.

– Van férjed? – mondja Francie. – Ez azért a babákkal kapcsolatos. Istenem, el tudjátok képzelni? Egyedül csinálni ezt? Milyen magányos lehet.

– Meg is halnék – mondja Colette. – Ha Charlie nem vállalná át az éjszakai etetések egy részét, nem gondoskodna a pelenkákról, eszemet veszteném.

– Én is. De… – kezdi Scarlett, aztán hirtelen elhallgat.

– Mi az? – kérdezi Colette.

– Nem, semmi.

– Gyerünk, Scarlett! – mered rá Francie. – Mit akartál mondani?

Scarlett hallgat egy kis ideig. – Oké, rendben. Aggaszt, hogy van ott valami más is.

– Mire gondolsz?

– Nem szeretném elárulni, amit elmondott nekem, de tettünk néhány közös sétát. Szomszédok vagyunk, és ugyanazon az útvonalon mozgunk, amikor megpróbáljuk elaltatni a babát. Nem beszélném ki, ha nem érezném úgy, hogy fontos, de azt hiszem, depressziós.

– Ő mondta neked? – kérdezi Colette.

– Célzott rá. Túl sok ez neki. Nincs semmi segítsége. Azt is elmondta, hogy Midas kólikás. Órákon át képes sírni.

– Kólikás? – kérdezi hitetlenkedve Francie. – Will az, aki kólikás. Midas hozzá képest olyan könnyű esetnek tűnik.

– Egy londoni barátnőmnek súlyos szülés utáni depressziója volt – mondja Nell. – Annyira szégyellte, hogy senkinek nem merte elárulni, milyen gondolatai vannak, amíg a férje rá nem kényszerítette, hogy segítséget kérjen.

– Nem tudom – mondja Colette. – Winnie nekem nem tűnik depressziósnak. Valószínűleg csak a „baby blues”. Közülünk ki nem tapasztalja ezt időnként?

– Üdv, lányok.

Mindenki felpillant, és látják, hogy Token áll fölöttük, egy csecsemővel a mellkasán átvetett hordozóban. Megtörli a homlokát a pólója ujjával. – Hú de meleg van. – Kilép az edzőcipőjéből, és leteríti a pelenkászsákból kivett takaróját a földre, Colette mellett. – Autumn alig tudott délelőtt elaludni. Egy óráig járkáltam vele, mire sikerült. – A férfi leül. – Bort isztok, lányok?

– Igen – mondja Nell. – Kérsz?

– Naná! És legalább használ?

– Használ arra, amire való.

Francie továbbra is Scarlettet nézi. – Tennünk kell valamit. Talán megszervezhetnénk neki, hogy legyen egy kis szabadideje a baba nélkül.

– Kiről van szó? – kérdezi Token.

– Winnie-ről.

Token keze megáll a pohárral félúton a szájához.

– Mi a baj Winnie-vel?

Francie felé fordul. – Nincs vele semmi baj. Csak arra gondoltunk, hogy jól jönne neki egy szabad este.

Yuko a homlokát ráncolja. – Várjunk csak! Lehet, hogy nem engedheti meg magának. Egyedülálló anyaként? Bébiszitter, italok, vacsora, az annyi, mint egy kétszáz dolláros este.

– Kétlem, hogy ez lenne a gond – mondja Francie. – Észrevettétek, milyen ruhákat visel? Nem az a benyomásom róla, hogy aggódnia kell a pénz miatt. A lényeg, hogy bébiszittert találjunk.

– Megkérdezem Almát, hogy ráér-e – mondja Nell.

– Alma?

Nell arca felderül. – Ó, el is felejtettem mondani, lányok. Végül találtam valakit. Holnap kezd néhány órával, aztán teljes munkaidőben, amikor a jövő héten visszamegyek dolgozni. Elképesztő. Felajánlom neki, hogy fizetem az estét. Ez lesz a búcsúajándékom Winnie-nek.

Nell felveszi a telefont a takaróról, és megnézi a naptárát. – Mit szóltok július negyedike estéjéhez? – Végigtekint a csoporton. – Vagy mind otthon maradtok aznap este, és felmondjátok a Hűségesküt?

– Én igen – feleli Colette. – De idén kivételt teszek.

– Benne vagyok – mondja Token.

– Én is – mondja Francie. – Yuko? Scarlett?

– Persze – feleli Yuko.

Scarlett a homlokát ráncolja. – Azt hiszem, jönnek az anyósomék megnézni az új házat. De utálnám, ha hozzám kéne igazodnotok. Ki tudja, meddig leszek még Brooklynban.

– Küldök egy e-mailt minden Májusi Anyának – mondja Nell.

– Nagy estét csapunk. Kitalálok egy jó helyet.

– Helyes – mondja Francie. – Az a fontos, hogy rá tudd beszélni Winnie-t.

Nell lefekteti Beatrice-t maga elé a takaróra. – Remek lesz pár órára elszabadulni. Egy szelet szabadság. – Felemeli a poharát, és kiissza a maradék bort. – Nem fogjuk megbánni. Csak egy ital.

HARMADIK FEJEZET

JÚLIUS 4.

CÍMZETT: Májusi Anyák

FELADÓ: Barátaid a Village-ből

DÁTUM: Július 4.

TÁRGY: Mai tanács

51 NAPOS A PICI

Ez a hetedik hét, a babának már mutatnia kell az izomkontroll jeleit – rúgkapál, hadonászik, és szépen, erősen felemelve tartja a fejét. Ahogy egyre mozgékonyabb lesz, és ráhangolódik a környezetére, ne tartsd vissza magad attól, hogy puszikkal, mosolyokkal és hip, hip, hurrá! kiáltásokkal áraszd el, kimutatva, milyen büszke a mama e nagy ugrásokra a fejlődésében.

20:23

Alkoholtól és forróságtól nehéz a levegő, a zene olyan hangos, hogy azonnali fejfájást okoz. Dübörög a hangszórókból, elkeveredik a fiatalok hangos nevetésével. Egyetemről hazatért huszonévesek gyülekeznek a bárpultnál, a szüleik hitelkártyájával; a bocce-pályánál várnak a sorukra, hogy elguríthassák a labdát a homokos sávon; a gyéren világított oldalteremben táncolnak egy rakáson egy félmeztelen férfi lemezeire.

Nell átfurakszik a tömegen, és hátul, a teraszon szúrja ki őket. Token összetol néhány asztalt, szabad székekre vadászik. Francie, fekete vászonruhában, amelyből bámulatos dekoltázst villant, körbejár, köszönt és megölel mindenkit: Yukót, Gemmát, Colette-et, aki a szokásosnál is csinosabb, fényes haja leengedve a hátán, az ajkán élénk rózsaszín rúzs. Nők felhője csoportosul a közelben, Nell sokat nem ismer fel közülük, akik egy ideje már nem járnak a találkozókra, és a nevüket sem jegyezte meg soha.

– Szia – mondja Nell Tokennek. A férfi a szokásos egyenruháját viseli: kifakult póló egy olyan banda nevével, amelyről Nell még nem hallott, rövidnadrág és kitaposott Converse edzőcipő. – Kicsit lepattant ez a hely, nem?

– Az bizony.

– Ki választotta?

– Te.

– Ja, tényleg. De zajosabb, mint gondoltam. – Nell pincérnő után kutat a tömegben, kényelmetlenül érzi magát Token fürkésző tekintete előtt. A férfi belekortyol a sörébe, amely habot hagy a felső ajkán. Nell ellenáll a kísértésnek, hogy letörölje a hüvelykujjával. – Hol szerezted az italt?

– A pultnál kell kérni – feleli Token közelebb hajolva. – Jelenleg nincs asztali kiszolgálás.

Francie terem mellettük váratlanul. Ezüst púdertől csillog a szemhéja.

– Hol van Winnie?

– Szia, Francie. Remekül érzem magam, köszönöm kérdésed.

– Bocs – mondja Francie. – Szia meg minden. De jön Winnie is, ugye?

– Igen. Lassan már itt kell lennie – válaszolja Nell, kételkedve, hogy Winnie eljön-e egyáltalán. Két e-mail és egy telefonhívás után is nemet mondott, arra hivatkozva, hogy nem ér rá. Aztán tegnap késő este Nell kapott tőle egy sms-t, miszerint meggondolta magát.

Szívesen csatlakozom hozzátok, írta Winnie. Alma vállalja a bébiszittelést?

– Valószínűleg Midas felügyeletét beszéli meg Almával – mondja Nell Francie-nek.

– Oké, helyes. Majd figyelem, hogy mikor jön.

– Én meg elmegyek italért. – Nell visszaindul a sűrűjébe, a pult felé. Rendel egy gintonikot, eszébe jut a múlt heti vitájuk Sebastiannel. Nell a fürdőszobában állt, a fogát mosta, és elmondta Sebastiannek, hogy a kívánsága ellenére felajánlotta Almának a munkát.

– Nell. – Ingerült volt a hangja.

– Mi az? – A tükörből figyelte.

– Már megbeszéltük. Jobban örülnék, ha nem tetted volna.

– Miért?

– Tudod, miért. – A férje szünetet tartott. – Alma illegálisan van itt.

Nell a mosdóba köpött. – Úgy érted, nincsenek iratai.

– Nem éri meg a kockázatot.

– Mit kockáztatnál? A bimbózó politikai karrieredet? – Nell kiöblítette a száját, és megkerülve a férjét a konyhába ment, hogy bekapcsolja a vízforralót. – Annyi biztos, hogy az én politikai karrierem tizenöt éves koromban véget ért Michael Markham hátsó udvarában.

– Tudod, hogy nem úgy értettem. Óvatosnak kell lenned…

Nell egy kezet érez a vállán; Colette érkezik, jelez a bármixernek. – Istenien nézel ki – mondja Colette végigpillantva Nellen. – És mondtam már, mennyire tetszik az a csodás tetkód?

– Kíváncsi vagy a titkomra? – Nell lehajol, és megemeli az inge alját. – Ez egy terhesnadrág. A baba két hónapos, és én még mindig terhesnadrágot hordok.

Colette nevet. – A terhesség főnyereménye: felfedezzük a széles, elasztikus derekat. – Elnéz Nell mögött. – Ó, remek. Itt van.

Nell megfordul, és Winnie-t látja egyedül állni a bejáratnál.

Karcsúsított sárga ruhát visel, ami kiemeli a nyaka és a kulcscsontja simaságát, és a meglepően lapos hasat ahhoz képest, hogy hét hete szült. A tömeget tanulmányozza maga körül.

– Olyan, mintha… aggódna – mondja Nell. – Nem?

– Gondolod? – Colette is Winnie-t figyeli. – Hát, ki hibáztatná érte? Nehéz lehet először rábízni a babát egy idegenre. Én is most csinálom először.

Nell integet, hogy magára vonja Winnie figyelmét, majd átveszi az italát, és követi Colette-et vissza a kinti asztalukhoz, kikerülve egy csapat, fűszagot árasztó fiatalembert.

– Sziasztok – mondja Winnie, miután itallal a kezében keresztülvergődött a tömegen, és megérkezik az asztalhoz.

– Minden rendben ment? – kérdezi Nell.

– Igen. Midas már aludt, amikor megjött Alma.

– Nincs miért aggódnod – mondja Nell. – Igazi profi.

Leülnek, és koccintanak. – A Májusi Anyákra! – kiabálja túl Francie a zenét, és megfogadja, hogy nem fog beszélni a babákról.

– Akkor mégis mi a fenéről beszéljünk? – kérdezi fanyarul Token.

– Ami legjobban érdekel?

– És mi lenne az? – akarja tudni Yuko.

– Olvasott valaki valami jó könyvet?

– Én most szereztem be azt az új alvásra szoktató könyvet – mondja Francie. – „Tizenkét hét béke”.

– Azt olvastátok, amiről mindenki beszél? – kérdezi Gemma. – „A francia megközelítés”, vagy mi.

– Nem hiszem, hogy ez nem számít bele a „nem beszélünk a babákról” fogadalomba – mondja Nell. – Colette, segíts már nekünk! Mit olvasol?

– Semmit. Nem tudok olvasni, amikor könyvet írok. Túlságosan belekavar a fejembe.

– Könyvet írsz?

Colette elfordítja a tekintetét Nelltől, mintha nem akarta volna közölni ezt az információt.

– Várj – mondja Nell. – Négy hónapja vagyunk barátok, és ezt az infót csak most osztod meg velünk?

Colette megvonja a vállát. – Nem igazán beszéltünk a munkánkról.

– Milyen könyvet írsz? – kérdezi egy nő az asztalvégről. Neon narancssárgára van festve a körme – ez az, gondolja Nell, akinek ikrei vannak.

– Önéletrajzit.

– A te korodban? Lenyűgöző.

Colette a szemét forgatja. – Nem igazán. Nem az én életrajzom. Szellemíró vagyok.

– Ezt hogy érted? – kérdezi Francie. – Te írod meg egy híres ember könyvét?

– Kábé. Szívesen mondanám ezt, de… – Colette legyint, és Winnie felé fordul, aki, veszi észre Nell, a telefonját bámulja, miközben leül. – Minden rendben? – kérdezi tőle Colette.

Winnie eltünteti a képernyőt. – Igen, persze.

Nellnek feltűnik Winnie körme, amely tövig le van rágva, és az alig rejtőző szorongás a mosoly fátyla alatt. Már azelőtt, hogy megtudta Scarlett-től, Winnie úgy érzi, túl sok ez neki, Nell megjegyezte magában, milyen gyakran tűnik Winnie szórakozottnak, milyen lehangolt időnként, hogyan kezdett elmaradozni egyre több találkozóról.

Egy pincér jelenik meg az asztalnál, borotvált fejű, az egyik szemöldöke felett piercingek sora. – Kezdődik az asztali kiszolgálás, hölgyeim. Mit hozhatok?

Nell Winnie karjára teszi a kezét. – Mit iszol? Ezt a kört én állom.

Winnie mosolyog. – Jegesteát.

Nell hátradől a széken. – Jegesteát?

– Igen. Nagyon jó a jegesteájuk. Nincs benne se cukor, se édesítőszer.

– Nagyon jó cukrozatlan jegestea? Ilyen dolog nem létezik. – Felvonja a szemöldökét. – Nem akarok azzal jönni, hogy próbálj ki mindent a tizedik osztály előtt, de a ma este egy rendes italról szól.

– Beérem ezzel – mondja Winnie a pincérre pillantva. – Én csak egy jegesteát kérek.

– Ahogy parancsolod – mondja Nell felemelve a poharát. – Nekem még egy gintonikot. Ki tudja, mikor lesz alkalmam még egy ilyen estére.

– Nem tudom, hogyan fogod ezt bírni – mondja Francie, miután a pincér befejezi a rendelések felvételét és távozik. – A jövő héten visszamész dolgozni.

– Jaj, ne butáskodj – feleli Nell. – Menni fog. Igazából alig várom, hogy visszamenjek. – Elfordítja a tekintetét, remélve, hogy nem lepleződik le: valójában rosszul van a gondolattól, hogy öt nap múlva véget ér a szülési szabadsága. Nem áll még készen arra, hogy megváljon a babától, most még nem, de nincs más választása. A cége, a Simon French Corporation, az ország legnagyobb magazinkiadója, erre kényszeríti.

– Természetesen nem kényszerítünk vissza, Nell – mondta Ian, amikor három héttel ezelőtt felhívta az irodából, hogy „képbe kerüljön”. – Annyi az egész, hogy te vagy a műszaki vezető, és ez az átállás az új biztonsági rendszerre az egyedüli oka annak, hogy felvettünk. – Szünetet tartott. – Te vagy az egyetlen, aki ezt le tudja vezényelni. Rossz az időzítés, de ez fontos.

Fontos?, akart visszakérdezni Nell a belőtt hajú, karikatúrafigura főnökétől. Ian a viccesen dizájnos derékszíjaival, tengerészkék-rózsaszín bálnákkal, élénkzöld beleszőtt ananászokkal. Mi a fontos? Biztosítani, hogy senki ne hackelje meg a számítógépes anyagaikat? Távol tartani az orosz ügynököket, akik hozzá akarnak férni a Catherine Ferrisszel készült, kínosan unalmas interjúhoz, a realityceleb szigorúan őrzött, szupertitkos bőrtisztító tippjeihez (minden reggel két kanál halolaj és minden este egy csésze jázmintea)?

Nell végignéz a nőkön az asztal körül, akiknek megnyúlt az arcuk a részvéttől. – Jaj, ne már, hölgyek – mondja. – Az csak jót tesz a babáknak, ha látják, hogy az anyjuk dolgozni megy. Önállóbbak lesznek. – És mi mást tehetnék, szeretné megkérdezni. Nem kockáztathatja, hogy mást vegyenek fel a helyére, miközben ilyen drága az élet New Yorkban, ilyen magas a két hálószobás lakás (két sarokra a parktól) bérleti díja, a diákhitelről már nem is beszélve. Kétszer annyit keres, mint Sebastian a MoMA helyettes kurátoraként, és az ő jövedelméből engedhetik meg maguknak, hogy New Yorkban lakjanak. Nem sodorhatja veszélybe mindezt plusz négy hét fizetetlen szülési szabadságért.

– Voltam tegnap a Whole Foodsban – mondja Colette, és megcsillan a fény az arany karperecein. – A pénztáros elárulta, hogy ő csak négy hetet kapott a szülés után. Fizetés nélkülit, természetesen.

– Ez törvényellenes – mondja Yuko. – Három hónapig fenn kell tartani a munkahelyét.

– Ugyanezt mondtam neki. De csak megvonta a vállát.

– Van egy barátnőm, aki Koppenhágában él – mondja Gemma. – Tizennyolc hónap szabadságot kapott a fia születése után. Fizetettet.

– Kanadában – veszi vissza a szót Colette – egy évig kell fenntartani a nő állását. Az USA az egyetlen ország Pápua Új-Guinea mellett, ahol nincs fizetett szabadság. Az Egyesült Államok. A családi értékek hazája.

Nell belekortyol az italába, érzi, ahogy az alkohol ellazítja az izmait. – Gondoljátok, hogy ha emlékeztetnénk az embereket, hogy a babák nem sokkal korábban magzatok voltak, akkor támogatnák a szülési szabadságot?

– Ezt figyeljétek – mondja Yuko, és hangosan olvas a telefonjáról.

– Finnország: tizenhét hét fizetett szabadság. Ausztrália: tizennyolc hét. Japán: tizennégy hét. Amerika: nulla hét.

Változik a zene, Billy Idol „Rebel Yell”-je{1} bömböl a hangszórókból. Nell a levegőbe bök az ujjával, és együtt énekel vele. – „She don’t like slavery. She won’t sit and beg. But when I’m tired and lonely, she sees me to bed.” Ez lehetne az anyaság himnusza – mondja. – A harci indulónk. „I walked the ward with you, babe. A thousand miles with you. I dried your tears of pain, babe. A million times for you.”

Nell észreveszi, hogy Winnie már megint a telefonját nézi az ölében, odahajol, kiveszi a kezéből, és leteszi az asztalra.

– Gyere, táncolj velem – mondja felállva és felhúzva Winnie-t. – „I’d give you all and have none babe, justa justa justa just to have you here by me, because…” Gyerünk! – Nell megszorítja Winnie kezét, ahogy emelkedik a hangerő, és minden nő az asztalnál csatlakozik a refrénhez. – “In the midnight hour, we need more, more, more. With a rebel yell, we cry more, more, more.”

Nell nevet, és felemeli a poharát. – Le a patriarchátussal! – kiáltja.

Winnie mosolyog, aztán finoman kihúzza a kezét Nelléből, és túlnéz az asztalon, túl Nellen, túl a körülöttük nyomakodó tömegen, és ekkor valaki fényképezőgépének a vakuja, csak egy pillanatra, megvilágítja a hibátlan arcvonásait.

21:17

Colette-nek a bárpultnál kétszer kell ordítania, hogy meghallják – whiskyt jéggel. Gondolkodik, hogy ne kérjen-e duplát, a csípője ring a zenére. A mixer elé csúsztatja az italt, hosszút kortyol belőle. Hónapok óta nem mozdult már ki így, egy italra a barátokkal, amikor nem Poppyról gondoskodik, nem a könyv és a gyorsan közeledő határidő miatt aggódik. Mostanában a legtöbb este a laptopjával ül az ágyban (a szoba, amelyet az otthoni irodájaként képzelt el, amikor Charlie szülei két éve megvették nekik a lakást, azóta gyerekszoba lett), egy üres oldalra bámul, kimerültnek érezve magát. Hogy ment az írás ezelőtt, tűnődik. Tizenhat hét alatt befejezett egy teljes könyvet – Emmanuel Dubois, a kiöregedett szupermodell életrajzát –, de amióta megszületett Poppy, a szavak pihékké váltak a levegőben, és az agya már nem képes megragadni őket.

Iszik még egy kortyot, élvezi a whisky melegét a torkán, és érzi, hogy valaki a derekára teszi a kezét. Megfordulva Tokent látja.

– Szia – mondja Token. Colette ellép, hogy becsúszhasson a pulthoz a szalma cowboykalapos nő mellé, aki a mixer figyelméért ácsingózik. – Ezer fok van odakint.

– Nagyon súlyos. Kérsz egy italt?

– Tessék?

Colette közelebb hajol. – Meghívhatlak valamire?

– Kösz, megvagyok. – Token felmutatja a félig teli poharát. – Láttalak bejönni. Gondoltam, rád köszönök, és élvezem a légkondicionálást.

Colette mosolyog, aztán elfordítja a tekintetét. Tizenöt éve vannak együtt Charlie-val, egy egész életnek tűnik, de Token az a típusú pasi, akihez annak idején vonzódott: csendes, igénytelen, és valószínűleg meglepően jó az ágyban. Nell biztos benne, hogy meleg (a saját fülemmel hallottam, mondta Nell, a partner szót használta), de Colette kételkedik. Hetek óta figyeli a srácot, amióta Winnie-vel egy időben csatlakozott a Májusi Anyákhoz. Colette meg tudja állapítani abból, ahogy Token néha Winnie-re néz, ahogy megérinti a karját, miközben beszélnek, hogy vitán felül hetero.

– Nos – mondja Token –, azt nem árulhatod el, kinek a könyvét írod, de azt megkérdezhetem, hogy megy? Elképzelni sem tudom, hogyan lehet könyvet írni egy újszülött mellett.

Colette-ben felmerül, hogy hazudjon, mint Charlie-nak (jól megy, tudom csinálni), de úgy dönt, hogy inkább bevallja az igazat. – Szörnyű. Két héttel azelőtt vállaltam el a munkát, hogy kiderült a terhességem. – Viccesen grimaszol. – A baba nem nagyon volt betervezve.

Token állja a tekintetét, és bólint. – Azért menni fog?

Colette ránt egyet a vállán, mire kibomlik a haja, leomlik a vállára és a hátára. – Amikor írok, úgy érzem, Poppyval kellene lennem. És amikor vele vagyok, csak arra tudok gondolni, hogy írnom kellene. De megnyugtattam a szerkesztőt és a polgármestert is, hogy a baba nem lesz akadálya a határidő betartásának. Ami négy hét múlva esedékes. És akarod tudni az igazat? Legalább egy hónapos csúszásban vagyok.

Token felvonja a szemöldökét. – A polgármestert? Úgy érted, Teb Shepherd polgármestert?

Colette megbánást érez. – Általában jól tudok titkot tartani. Ez a finom, sötét whisky tehet róla. És igen, az ő második önéletrajzát írom.

Token bólint. – Olvastam az elsőt, mint mindenki a világon. – Kortyol egy hosszút a söréből. – Azt is te írtad?

Colette bólint.

– Lenyűgözöl.

– Ne mondd el a többieknek, jó? Nem is tudom, miért kellett egyáltalán szóba hoznom előttük. Ez egy elég keményvonalas „az anyuka maradjon otthon” népség. Bonyolult a helyzetem.

– Ne aggódj! – Token közelebb hajol. – Én is jól tudok titkot tartani.

Egy férfi előre tolakszik, Colette-hez nyomva Tokent. A bárpult felé bök az állával. – Szabad lesz?

Visszamennek az asztalhoz, és amint leülnek a helyükre, Francie megkocogtatja a poharát egy késsel. – Nem szívesen szakítom félbe a beszélgetést – mondja –, de eljött az idő.

– Mire? – kérdezi Nell.

Francie Winnie felé fordul. – Winnie?

Winnie felemeli a tekintetét a telefonról az ölében. – Igen?

– Te jössz.

– Én jövök? – Látszik, hogy váratlanul éri a rá irányuló figyelem. – Mivel?

– Hogy elmondd a szülésed történetét. – Colette kedveli Francie-t. Olyan jó természetű és fiatal – ránézésre még harminc sincs –, egy tripla felkiáltójeles nő. De Colette most azt kívánja, bár leszavazta volna ezt a szertartást. Scarlett ötlete volt, amikor még mindannyian állapotosak voltak, hogy minden találkozó kezdetén ismertesse valaki a szülési tervét. Miután megszülettek a babák, ez átalakult a szülés tapasztalatainak részletes elbeszélésébe, és nagyon nehéz lenne tagadni, mi is ez valójában. Verseny. Ki teljesítette legjobban az anyaság belépő tesztjét? Ki volt a legharcosabb? Kik voltak azok (a császármetszéses mamák), akik kudarcot vallottak? Colette azt remélte, hogy a csapat hamarosan ejti az egészet, de be kellett ismernie, hogy kíváncsi Winnie beszámolójára.

Ám Winnie csak végigpillantott az asztal körül ülőkön. – Tudjátok, mit? Megfogadom Nell tanácsát. Iszom egy pohárral. Valami komolyat. – Token üres poharára bök. – Bejössz velem?

– Persze – feleli Token.

Colette figyeli, ahogy elindulnak, aztán visszafordul, hogy bekapcsolódjon a körülötte folyó társalgásba – igyekszik részt venni, meglepődik, milyen gyorsan végzett a második italával, és már a következőt fontolgatja. Feláll, hogy kimenjen a mosdóba. Menet közben megpillantja a bárpultnál álló Winnie-t. Egy pasassal beszél – egy döbbenetesen jóképű pasassal. A férfin piros baseballsapka van, és közel hajolva beszél Winnie fülébe. Token sehol. Colette érzi, hogy el kéne fordítania a tekintetét, hogy olyat lát, amit nem az ő szemének szántak. De nem teszi. Sőt kikerül egy előtte álló párt, hogy jobban lásson. A férfi keze Winnie derekán, az ujjai a sárga ruha nyakrészét babrálják. Súg valamit, mire Winnie elhúzódik, és bosszúsan bámul rá. Van valami a férfiban, a testtartásában, az arckifejezésében, a kettejük közelségében…

– Minden rendben? – kérdezi Nell. Megáll Colette előtt, kitakarva Winnie-t, egy étlap van a kezében.

– Persze. A mosdóba indultam.

– Nem vagy éhes? Rendelhetek neked valamit.

– Nem, köszönöm – mondja Colette. – Ettem. – Nell folytatja útját a pincérek felé, és Colette visszanéz a bárpultra.

Eltűntek.

Pásztázza a tömeget, aztán elindul a mosdó felé, kígyózik az emberek között a boccepályánál, majd beáll a sorba három fiatal nő mögé, akik csaknem egyforma ruhát viselnek, és sms-t írnak a telefonjukon. Colette megcsóválja a fejét.

Winnie nyilván ismeri a férfit, morfondírozik. A kényelmetlen érzést a whisky és a kimerültség okozhatja; káprázik a szeme, ahogy máskor is az utóbbi napokban, például ma reggel, amikor figyelmetlenségből kávét töltött Poppy egyik cumisüvegébe.

Végez a mosdóban, és kimegy a bár elé, hogy felhívja Charlie-t, aki közli, hogy Poppy alszik, ő meg a regénye legújabb javításain dolgozik. – Maradj nyugodtan – mondja. – Kézben tartom itthon a dolgokat.

Colette visszamegy az asztalhoz, leül Francie mellé, és meglátja a telefont a csipős szósz ragacsos üvegei között azon a helyen, ahol Token ült.

– Hol van Token? – kérdezi Francie-t, aki elteszi a táskájába a saját mobilját.

– Elment.

– Viccelsz. Mikor?

– Egy perce. Elég fura volt. Kirohant. Olyasmit mondott, hogy adódott valami otthon.

– Ez tényleg furcsa. Kimentem felhívni Charlie-t. Nem láttam Tokent.

Colette a telefonért nyúl. – Ezt meg itt hagyta.

Visszatér Nell, két tányér gőzölgő hasábburgonyát egyensúlyozva.

– Miféle hely az, ahol nem adnak ecetet a sült krumplihoz? – kérdezi, és leül a székére. – Ez főbenjáró bűn lenne Angliában. – Nell észreveszi Colette-et. – Komolyan? Először Winnie, most meg te vagy rágyógyulva a telefonodra. Azért jöttünk ide ma este, hogy végig a mobilunkat nézegessük?

– Nem az övé – mondja Francie eltolva maga elől a sült krumplis tányért és a vize után nyúlva. – Tokené. Itt hagyta.

– Nem az övé. Winnie-é. – Colette körbemutatja a telefont, amelyen Midas fotója a képernyővédő.

– És itt egy kulcs is. A tokban.

– Hol van Winnie? – kérdezi Francie. – Nem jött vissza, miután elment azért az italért.

Colette végigsimít a kijelzőn, amelyen elindul egy szemcsés, algazöldben derengő videó. – Várjunk csak, mi ez itt? – Nell és Francie felé fordítja a mobilt. – Ez Midas szobája?

Francie kikapja a telefont Colette kezéből. – Ez egy videó. Ott a kiságya.

– Mutasd – mondja Nell. Francie tétovázik. – Mutasd már, Francie! Szerintem ez az az app. – Nell lenyalja a sót az ujjairól, és átveszi a mobilt Francie-től. – Igen. Ismerem az illetőt, aki kifejlesztette.

– Ismered? – kérdezi Francie. – Honnan?

– Együtt dolgoztam vele Washingtonban egyetem után, adatvédelmi területen. Jó ötlet. Figyelheted a babamonitort a mobilodon, ha van wifikapcsolatod.

– Hallottam erről – meséli Francie. – Peek-a-boo a neve. Gondoltam rá, hogy beszerzem, de huszonöt dolcsit kérnek érte. Egy applikációért? Őrület.

– Az az őrület, hogy végig ezt figyelte – mondja Nell. – Egy szemcsés videót Midas kiságyáról.

– Én nem látok ebben semmi rosszat – veti ellen Francie.

– Mi értelme bébiszittert fizetni, ha egész este figyeled a picit? – kérdezi Nell.

– Most hagyja magára először. Szállj le róla! – mondja Francie.

– De tényleg, hol van?

– Egy pasival beszélgetett – válaszolja Colette. – Egy nevetségesen dögös pasival.

– Én is láttam – mondja Francie. – Egyből odament hozzá, amikor Winnie megjelent a bárpultnál. De ez tizenöt perce volt. – Francie a nyakát tekergetve vizslatja a tömeget.