Zeynep

Veszélyes házasság

Emy Dust

Emy Dust - Zeynep- Veszélyes házasság

Emy Dust 2024 ©Book Dreams Kiadó 2024

Szerkesztő:

Masiko Fable

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862627

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

„Aşk bir iş değildir, haksız yere gelir.

Bazen tek bir an sürer, bazen ömür boyu sürse bile”

-Özdemir Erdoğan-

„A szerelem nem egy üzlet, indokolatlanul jön.

Néha egyetlen pillanatig is elég, néha akkor is kevésnek tűnik, ha egy életen át tart.”

Zeynep

Úgy éreztem, gúnyt űz velem az élet, addig fog tiporni, míg fel nem adom. Mégsem gondoltam egy percig sem, hogy hagyni fogom magam. Talán pár héttel ezelőtt volt egy megingásom, de annak már vége. Mai naptól kezdve nem lesz fontosabb semmi és senki Nevrun, és a babán kívül. Igaz, hogy az orvos nagyon korai, feltételezett terhességről beszélt, de tudtam, éreztem, hogy itt van velem, a szívem alatt. A kilátástalan helyzetem kényszerített bele a házasságba Aslannal.

Lehunytam a szemem, vettem néhány mély levegőt, hogy legyűrjem a gondolataimat. Az utolsó percig bíztattam magam, hogy jól döntöttem. Aslan felesége leszek. Nincs családom, de ha hozzámegyek Aslanhoz, visszakapom Nevrut. Nekem ő, és a baba a szívem alatt a legfontosabb. Az, hogy mi lesz velem, vagy hogyan fogom elviselni, nem érdekel. Nincs más választásom, az ő érdeküket kell figyelembe vennem. Hatalmas falakkal vagyok körülvéve, sehol egy kiskapu a menekülésre. Reménykedtem, hogy annyira nem lesz rossz, csak meg kell szoknom. Aslan eddig is kedves, figyelmes volt velem, és a családja elfogadott.

Nem szerethetek egy olyan férfit, aki megölte az apámat.

- Készen állsz, kedvesem? - nyitott be Aslan.

- Igen - néztem örömtől csillogó szemeibe, majd felálltam, hogy lemenjünk az irodába.

- Szeretném, ha mosolyognál - állított meg mielőtt kiléptem volna az ajtón. - Boldoggá foglak tenni, meglátod - simogatta meg az arcomat, majd ujjaimat tenyerébe fogta és elindultunk az anyakönyvvezetőhöz. Remegő lábakkal lépkedtem mellette. - Sietnünk kell. Nem tarthatjuk fel sokáig - adta tudtomra.

Nem elég, hogy az egész testem remeg, még kapkodnom is kell.

Én kértem, hogy egyszerű esküvő legyen, nem akartam semmilyen ceremóniát, még menyasszonyi ruhát sem, mert nem láttam értelmét. Az egybekelésünk nekem a biztonságot jelentette, védelmet az egyedüllét ellen, és az élet kihívásaival szemben. Csak az anyakönyvvezető, és Aslan anyja volt jelen a szobában, ahol alá kellett írnom a papírt. Aslan apja, mint mindig, üzleti úton járta a világot, amit Emine asszony annyira nem is bánt. A férje megteremtette a tökéletes körülményeket, ezért fényűzően élhettek.

- Foglaljanak helyet - mondta a középkorú, erősen kopaszodó férfi, amikor beléptünk.

Kiszáradt torokkal ültem a széken, arra várva, hogy elém kerüljön a papír és újra férjnél legyek.

Egyáltalán lehetséges, hogy újra férjhez menjek ilyen gyorsan? Vagy valószínűleg megint a pénz győzedelmeskedett.

Mintha egy másik dimenzióba kerültem volna, ahonnan kívülről nézem végig az eseményeket. Láttam, hogy egymással beszélgetnek, de a hangok nem jutottak el hozzám. A tudatalattim visítva könyörgött, hogy valami akadályozza meg a ceremóniát.

- Zeynep, édesem - suttogta Aslan a fülembe és az asztalra mutatott, hogy rám várnak.

- Bocsánat - válaszoltam, majd felvettem a tollat. A papírra helyeztem az íróeszköz hegyét, de a kezem nem mozdult.

- Kedvesem, az úrnak mennie kell - simogatta meg biztatóan a hátamat Aslan.

Felpillantottam rá, az arcán mintha több tucat apró ránc jelent volna meg az aggódás miatt. Ahogy Emine asszonyon is felfedeztem a nyugtalanságot. Vettem egy mély levegőt és aláírtam.

- Készen is vagyunk! - jelentette ki Aslan hangosan. Fogta az aláírt dokumentumot, és egy vastag borítékkal együtt átadta a férfinak. Csalódott voltam. Az utolsó pillanatig vártam és reménykedtem, hogy lesz más kiút, másik lehetőség a megmenekülésemre.

Már Aslan felesége vagyok!

A férfi hálálkodva felállt, és sorba kezet fogott mindenkivel.

Hirtelen az ajtó kivágódott, és Nevru rohant velem szembe. Azt hittem, hogy csak képzelődőm.

- Nevru! - kiáltottam fel meglepődve.

- Zeynep! - ugrott a karomba rögtön.

- Hogy kerülsz te ide? - kérdeztem, miközben Aslanra pillantottam, de ő csak visszafogottan mosolygott.

- Meg akartunk lepni! - közölte a húgom.

- Kivel akartatok meglepni? - kíváncsiskodtam magamhoz ölelve.

Nem sokat nőtt, mióta nem láttam.

- Szia, Zeynep! - köszönt rám az idegen hang, mire az irányába kaptam a fejem. Az arc már nem volt ismeretlen, még akkor sem, ha sokat változott mióta nem láttam.

- Cetin? - suttogtam.

A könnyeimmel küszködtem, szaladni akartam, de képtelen voltam.

- Visszajött hozzánk! - közölte boldogan Nevru.

A lábaim a földbe gyökereztek, magam előtt láttam, ahogy rohanok elvesztett bátyám felé és a nyakába vetem magam. Kérdések tömkelege merült fel bennem, de egyik sem érdekelt, csak az, hogy ott állt előttem.

- Cetin! - suttogtam a nevét, és mire kimondtam, zokogva borultam a karjai közé. Ha nem lép közelebb valószínű összeestem volna. - Tényleg te vagy az? - kérdeztem értetlenül.

- Én vagyok! Ne sírj! - nyugtatott lágy hangon.

- Hogy lehet? - toltam el, hogy felnézzek az arcára, amiről az elmulasztott évek alatt a fiatal fiúvonások eltűntek. Igazi férfiként állt előttem. Magas, jó kiállású, markáns férfi nézett vissza rám.

- Mindent át fogunk beszélni húgocskám, de csak akkor, ha megnyugodtál! - fogta tenyerébe az arcomat. Sűrűn bólogattam válasz helyett.

- Zeynep, te férjhez mentél? - csendült fel Nevru hangja mellettünk. Ránéztem mosolygós arcára, kék szemei boldogan csillogtak.

- Igen - erőltettem egy halvány mosolyt arcomra, de a szívem darabokban volt a mellkasomban, aminek fájdalmán még Cetin visszatérése sem tudott enyhíteni.

- Drágám! - lépett mellém Aslan, tenyere gyengéden a hátamra simult.

- Aslan, ő itt… - kezdtem bele, hogy bemutassam a bátyámat.

- Már találkoztunk! - vágott közbe újdonsült férjem, és emelte a karját, hogy kezet fogjanak. Meglepődve néztem rá. - Nem volt könnyű rátalálni - jegyezte meg Aslan vigyorogva.

- Akkor ez…most…

- Igen, mondtam, hogy mindent megteszek, hogy boldognak lássalak - simogatta meg az arcomat, és homlokomra gyengéd csókot lehelt.

- Köszönöm - suttogtam, de el is húzódtam tőle. Én egyeztem bele, hogy hozzámegyek, mégis távol éreztem magam tőle, jobban, mint amikor megismertem.

- Ha megbocsátanak, nekem mennem kell egy másik esküvőre! - köszönt el az anyakönyvvezető.

- Mindent köszönünk! - lépett mellé Aslan, és kezet fogott a férfival. Gombóccal a torkomban néztem, ahogy elindulnak kifelé. Minden lépéssel, egyre messzebb kerültem a szabadságomtól. Úgy éreztem, mintha magukkal vinnék az életemet.

- Egy pillanat! - szólalt meg Cetin. Mindannyian ránéztünk, erős hangja figyelemfelkeltő volt. Az ajtó felé lépett, és kényelmesen a férfi mellé sétált. - Ezt megnézném! - húzta ki engedély nélkül az anyakönyv-vezető ujjai közül a papírokat.

- Nekem időre kell mennem - dadogott a férfi.

- Igen, már mondta! - villantott egy vigyort Cetin, és tanulmányozni kezdte a papírokat. Visszafojtott lélegzettel néztem, mert nem értettem, miért olyan fontos neki, hogy lássa. Nevru szorosan fogta a kezemet mellettem.

- Az úrnak sietnie kell! Kapni fogsz egy példányt belőle. Tudom, hogy neked is fontos! - közölte Aslan a bátyámmal.

- Jól látod, fontos! - pillantott rá Cetin, majd rám nézett és könnyedén kettétépte a számomra újabb fogságot jelentő papírt.

- Mit művel? - kérdezte felháborodva az öreg.

Az arcom elé kaptam a kezem, döbbenten figyeltem, ahogy a kitalált jövőm megsemmisült az ujjai között.

- Ezt nem teheted! - szólt rá dühösen Aslan.

- Már megtettem! Nincs semmilyen házasság! - mordult rá Cetin.

- Aláírtuk, ezzel nem tudod megsemmisíteni - rázta a fejét Aslan.

- Nem volt még bejegyezve, az ezután jött volna - válaszolta komoly arccal a bátyám, majd az anyakönyvvezető felé fordult. - Most elmehet! Ha nem akar vesztegetésért évekre a rácsok mögött ülni, felejtse el, hogy itt volt!

- Nekem ez az egész nem ér annyit! - morgott az öreg, és Aslan kezébe csapta a vaskos borítékot, aki döbbenten nézte a köteg pénzt.

- Nem így egyeztünk meg! - csattant fel Aslan. Felé kaptam a fejem, hogy biztos legyek abban, jól értettem.

Megegyeztek? Aslan megegyezett a bátyámmal, hogy a felesége leszek?

- Mostantól az én szabályaim szerint játszunk! - lépett Cetin közelebb Aslanhoz, aki fújtatva nézett fel a vele szemben álló, legalább egy fejjel magasabb férfira. Nem értettem, mi történik.

- Átvertél! - morgott Aslan.

- A húgomat akarod? Mutasd meg, mennyire akarod! - vágta a csendben dühöngő Aslan arcába.

- Cetin? - léptem volna közelebb hozzájuk, hogy megkérdezzem, mégis mi folyik itt, de kinyújtotta a karját, hogy megállásra intsen, és a lábaim nem mozdultak tovább.

Két nagydarab férfi lépett be az ajtón. A kinézetük alapján, csakis testőrök lehettek. Az utóbbi hetekben már messziről felismertem a hozzájuk hasonló kétes alakokat. Soha nem származott jó abból, amikor megjelentek.

- Zeynep! Várjatok meg a kocsiban! - nézett rám Cetin.

- Mi? - kérdeztem döbbenten. - De hát…

- Azt mondtam induljatok! - parancsolt rám.

- Gyere, menjünk - rázta meg a kezemet Nevru. - Ők nem bántanak! - mosolygott rám felcsillanó kék szemekkel.

Aslanra pillantottam. A szemeiből eltűnt a kedvesség, helyette gyilkos pillantásokat küldött felbukkanó bátyám felé. Amint megrándult a karom, újra a húgomra figyeltem, de nem tartottam ellen, amikor kifelé kezdett húzni. Még fel sem tudtam fogni, hogy a házasságnak, amibe belekényszerültem, Cetin véget vetett, pillanatok alatt. Felfogni? Mintha megfordult volna velem a világ. Amire vágytam hirtelen megkaptam. Nevru és a baba is velem voltak, ráadásul még a bátyámat is visszakaptam, amit nem is reméltem, hogy valaha megtörténhet.

- Nézd! - kiáltott fel Nevru, amikor kiléptünk a ház elé. - Ezzel jöttünk! Gyere, üljünk be! - Szinte önkívületi állapotba került.

Egy öltönyös férfi állt az autó mellett, és amint közeledtünk, nyitotta az ajtót.

- Zeynep! - kiabált utánam Emine asszony. Mind-ketten megfordultunk a húgommal.

- Te ülj csak be, mindjárt jövök én is - hajoltam le hozzá.

- Rendben - bólintott mosolyogva.

- Mégis, mi ez az egész? Itt hagysz minket? - kérdezte kétségbeesve az asszony. Annyira aggódó volt a tekintete, hogy összeszorult a gyomrom azért, mert elmegyek. Alig ismertem, még csak nem is volt időnk beszélgetni, de bűntudatot ébresztett bennem a túlzott kedvességével. Úgy éreztem, cserben hagyom.

Bárcsak Hasan anyja fele ennyire lett volna jólelkű, talán minden más lenne. A fenébe! Nem fogok rájuk gondolni, soha többet!

Hangos sóhaj hagyta el a torkomat, azzal is tudtam húzni az időt.

- Sajnálom, én… - sikerült halkan kipréselnem magamból.

- Történt valami? Aslan bántott téged? - csuklott el a hangja, amitől még rosszabbul éreztem magam.

- Nem! Kérem, Emine asszony. - Két tenyerem közé fogtam a kezét. - Nem bántott! Nagyon köszönöm, hogy itt lehettem. Köszönöm, hogy segítettek, de… - lehajtottam a fejem. A gombóc a torkomban egyre csak nőtt. - Nem mehetek hozzá a fiához - emeltem fel az arcomat.

Könnyes szemmel néztük egymást. Láttam rajta, hogy küzd a gondolataival.

- Indulunk, Zeynep! - lépett határozottan mellém Cetin. Felpillantottam szigorú arcú bátyámra.

Hihetetlen milyen magas lett.

- Sajnálom - suttogtam halkan, majd odaléptem az autóhoz.

A sofőr kinyitotta előttem is az ajtót. Nevru mosolyát pillantottam meg elsőre odabent, ami melegséggel töltött el.

Ha választanom kell, akkor nem is kérdés, hogy őt választom mindenki előtt.

- Annyira örülök, hogy itt vagy. - Finoman szorí-tottam meg kézfejét.

- Én is! - Vállamra hajtotta a fejét, és néztük ahogy Cetin is csatlakozott hozzánk.

Az autó tágas volt, ami kívülről nem látszott. Fekete bőr ülések voltak egymással szemben.

- Indulhatunk! - szólt előre bátyám a sofőrnek.

- Hova megyünk? - kérdeztem.

- Hozzám! - válaszolt röviden.

Ahogy velem szemben ült, volt rá lehetőségem, hogy alaposabban megnézzem. Még magam előtt láttam az arcát, hogy milyen volt fiatalon. Felfedeztem ugyanazokat a vonásokat. Szigorú tekintete cseppet sem azt sugallta, hogy könnyű évek vannak mögötte.

Az autó elindult, mi pedig némán néztük egymást, mintha épp ki akarnánk olvasni a másik gondolatait, választ kapni a kérdéseinkre, bepótolni minden elmulasztott pillanatot.

Hasan

Második nap, és még mindig a rohadt rácsok vesznek körül. Anyám volt az utolsó látogató, akit beengedtek. Azóta akkor jönnek erre, amikor valami szemetet akarnak letolni a torkomon. Ez nem lehet más, csakis összeesküvés. Minden őrjöngésem hiábavaló volt. Nem számíthattam a családomra. Család? Milyen család az, ahol évekig eltitkolják, hogy akire azt hittem az apám, csak egy idegen? Egy idegennek akartam megfelelni egész életemben.

Ha azt hiszik, ezt csak úgy lenyelem és meghajlok előttük, azért, hogy innen kijussak, akkor tévednek. Ahogy az sem fog összejönni, hogy elvegyek egy olyan nőt, aki legfeljebb egy gyors kefélésre érdemes.

Az őrjöngő dühöm kevés volt, hogy átjussak a kibaszott rácsokon. Nem tehettem mást, várnom kellett, miközben a gondolataim emésztettek. Minden egyes képkockát lassítva néztem vissza az utolsó néhány hétből, és azokból a pillanatokból, ahol rájöhettem volna magamtól is az igazságra, de nem találtam semmit. Nem számíthattam másra, csakis Ahmedre. Bíztam benne. Tudtam, hogy amint lehet, ki fog innen juttatni.

Hangos sóhajjal szabadítottam fel a levegőt a tüdőmből. Utáltam lehunyni a szemem. Az első, amit nehéz szemhéjam alatt láttam, Zeynep gyönyörű arca, és vele együtt nyomasztó érzés kelt életre a mellkasomban, amiért csak úgy odalöktem annak a szemétládának. Nincs mentségem arra, mekkora barom voltam, de nem tehettem mást.

- Jelenése van!

Az őr végighúzta kulcsát a rácson. A hangos, kattogó zaj azonnal felugrasztott a vaságyról, amire ledőltem, míg vártam az idő múlását.

- Már ideje - dünnyögtem, miközben a kijárathoz mentem. Fogalmam sem volt mire számítsak, de legalább történt valami, és reménykedtem, hogy tudatják velem, miért tartottak bent napokig. Az a vád teljességgel lehetetlen, hogy megöltem Zeynep apját.

A hosszú folyosó végén a pultnál Ahmedet pillantottam meg. Ahogy közeledtem feltűnt, mennyire ramatyul néz ki. Mintha hetek óta nem aludt volna. A haja rendezetlenül állt, a ruhája gyűrött volt. Néhány lépésre voltam tőle, amikor belépett közénk az őr.

- Itt írja alá! - tolt elém egy papírt, amin a betűk összefolytak a szemem előtt. Az agyam nem volt képes befogadni azt, ami oda volt írva. Ránéztem Ahmedre, nem kellett megszólalnom, tudta, hogy milyen kérdés jár a fejemben. Bólintott, hogy írjam alá. Tétovázás nélkül körmöltem a vonalra a nevemet, majd magamhoz vettem az odakészített holmimat, amit elvettek, mielőtt bezártak abba a lyukba. Nem érdekelt más, csak kijussak ebből a rohadt közegből.

- Ideiglenesen szabadon távozhat. Az országot nem hagyhatja el! - jelentette ki a tiszt velem szemben, de arra sem vette a fáradtságot, hogy rám nézzen.

- Miért is tartottak bent? - tettem fel a kérdést, mintha nem olvastam volna el.

- Első számú gyanúsított Zafer Merdan megöléséért - válaszolt flegmán az ember.

- Miért nem engedték be az ügyvédemet? - kérdeztem, majd ránéztem a mellettem álló barátomra.

- Menjünk - tette vállamra a kezét.

- Biztos lehet benne, hogy nem hagyom el az országot. - Sarkon fordultam, hogy mielőbb lelépjek. - Mi a szar ez? Engem gyanúsítanak, hogy megöltem Zeynep apját? - törtek ki belőlem az indulatok, miután elhagytuk az épületet. - Az a rohadék Aslan!

- Hé, nyugodj meg! Jobb lenne nem itt balhézni - intett az épület felé Ahmed.

- Ne itt balhézzak? Mi a faszt képzel az a szemét? - mordultam haragom teljes erejével. Nem tudtam visszafogni az indulataimat.

- Kurvára nehezen hoztalak ki, úgyhogy fogd vissza magad! Menjünk és megbeszéljük! - Erőteljesen parancsolt rám, hogy induljak. Nem kellett többször mondania, az autója felé vettem az irányt, ami néhány méterre állt a bejárattól.

- Aslanhoz megyünk! - jelentettem ki határozottan, miután beültem mellé.

- Kizárt! Előbb szedd rendbe magad!

- Ahhoz, hogy megöljem, mindegy, hogy nézek ki! - válaszoltam.

- Nem fogsz megölni senkit! - jegyezte meg, majd beindította az autót.

- Ezt nem fogom hagyni - morogtam az utat bámulva.

- Nem is kell, de azzal, ha most ölöd meg, magadnak ártasz leginkább.

- Leszarom - dünnyögtem makacsul és türelmetlenül vártam, hogy megérkezzünk.

Amint lekanyarodott a házhoz, Bensu és Rafiki lépett ki az ajtón, mintha tűkön ülve várták volna az érkezésemet.

- Bátyám! - rohant felém mosolyogva a húgom. Alighogy kiszálltam a nyakamba ugrott. - Annyira örülök, hogy végre kint vagy! - szorított magához.

A hangja remegett az izgatottságtól, mintha hetek óta a rácsok mögött lettem volna. Folyamatosan anyám szavai jártak a fejemben. Valójában Bensu és Gizem is csak a féltestvérem. Gizem teljesen anyám befolyása alatt áll, de Bensu soha nem volt nyugodt, engedelmes természetű. Őt sokkal jobban megviseli majd, ha megtudja az igazat, míg Gizem talán el sem hiszi. Mindhiába került felszínre a titok.

Ők akkor is a húgaim!

Bensu itt van velem.

Hogy a francba mondjam el neki? Elég, hogy a szülei ellene fordultak, most ezt a terhet is a nyakába teszem. Nem szabad, hogy megtudja. Még nem! Előbb tudnia kell, hogy amiért más az apánk, nem fogom őket cserbenhagyni.

Miután vívódásom fölé kerekedtem, magamhoz szorítottam én is.

- Nem nézel ki valami jól - jegyezte meg félve. - Rád férne, hogy összekapd magad. - kuncogott halkan.

- Azt fogom tenni! - húztam el a számat.

- Uram! Örülök, hogy kint van! - lépett mellénk Rafiki felém nyújtott kézzel.

- Köszönöm!

Bementünk, de nem időztem azzal, hogy leüljek velük csevegni, pedig láttam Bensu arcára kiült kíváncsiságot, hogy tucatjával tenné fel a kérdéseket. A fürdőszobába mentem, hogy lezuhanyozzak.

Ledobtam magamról a megviselt ruháimat, amiken érezni lehetett még a zárka dohos szagát. Bár az is lehet, hogy csak én képzeltem be az ott töltött idő miatt, ami sokkal többnek tűnt két napnál abban a lyukban. Hiába, hogy nem őrjöngtem, az összes porcikámban éreztem a kitörni vágyó dühöt. Hosszú ideig álltam a forró víz alatt, hogy kimossam magamból, de szart se segített. Csak az járt a fejemben, hogy Zeynep mit gondolhat. Biztos voltam benne, hogy Aslan alaposan a földbe tiport előtte. Azok után, hogy eldobtam magamtól nem lesz könnyű kimagyaráznom, hogy semmi közöm az apja halálához. Nem láttam rá esélyt, hogy higgyen nekem, főleg, hogy az a nyomorult Cetin is ellenem van. Nem voltam elég óvatos. Nem gondoltam arra, hogy eddig el mer menni az unokaöcsém, de ennek vége. Most megtudják, hogy kurvára szarba nyúltak.

Elzártam a vizet, de több volt bennem a feszültség, mint zuhanyozás előtt. Magamra vettem egy váltás tiszta ruhát, és kimentem a nappaliba.

- Így már mindjárt más! - vigyorgott Ahmed karikás szemekkel.

- Rád is rád férne, hogy rendbe tedd magad.

Megjegyzésemre fáradt sóhaj lett a vigyorából.

- Gyere, ülj le bátyám! - hívott az asztalhoz Bensu. - Biztos éhes lehetsz. - Szemeivel könyörgött, hogy fogadjam el a kínált ételt. Nem akartam megbántani, és ahogy ránéztem, fullasztó nyomást éreztem a mell-kasomban.

Hazugságban nőtt fel ő is! Kurvára ez lesz, ahányszor rápillantok? Soha nem fog elmúlni ez a fájdalmas érzés?

Letelepedtem az asztalhoz és hozzáláttam az evéshez. Görcsbe szorult a gyomrom, de legyűrtem fél adagot, abból, ami a tányérban volt.

- Megtudtatok valamit? Hol van Zeynep? - tettem fel a kérdést néhány perccel később Ahmednek a nappaliban. Rafiki és Bensu is csatlakozott hozzánk. Mindhárman összenéztek, látni lehetett az arcukon, hogy egymástól várják a segítséget, hogy mit válaszoljanak. Ahmed a torkát köszörülve dőlt előre a kanapén. - Mi ez? Mit tudtok, amit nem akartok elmondani? - vontam kérdőre őket.

Dühített, hogy szinte kézzel fogható lett a feszültség. Bensu szemei sem csillogtak úgy, ahogy eddig. Egyenesen kerülte a tekintetem.

- Nyugodj meg! - szólalt meg végül Ahmed.

- Ne akarjatok eltitkolni semmit!

- Nézd… - csúszott előre a kanapén, mintha valami nagy bejelentenivalója lenne, amitől tudja, hogy meg fogok őrülni.

- Igen? - sietettem indulatosan, hogy bökje már ki végre.

- Nyugodtnak kell maradnod - folytatta Ahmed.

- Ne basszál fel! Nyögd már ki! - emeltem fel a hangomat.

- Zeynep Aslannál van - szólt halkan, mire mély levegőt vettem és ökölbe szorultak az ujjaim.

- Hol a faszban van a bátyja? Nem vele kellene lennie? - tört ki belőlem dühösen a kérdés, de válasz helyett újra összenéztek. - Mit nem akartok elmondani? - Láttam rajtuk, hogy még mindig titkolóznak.

- Bátyám! - állt fel Bensu végül. - Hallottam valamit, aminek nem fogsz örülni - kezdte remegő hangon.

- Bármi is az, tudni akarom! - válaszoltam.

- A bejárónő, aki Aslanéknál van, néha beszél Asuval - folytatta lesütött szemekkel. - Ma beszéltem Asuval, mert szerettem volna, ha elküldi néhány holmimat. Említette neki az asszony, hogy ma esküvő lesz náluk.

- Tessék? - ugrottam fel a fotelből. - Úgy érted, hogy Aslan és Zeynep esküvője? - kérdeztem ingerülten, és közben Rafikire néztem. A pillantásomból tudta, hogy mi kavarog a fejemben. Megbíztam, hogy intézze el az anyakönyvvezetővel, hogy ne érvényesítse a válást.

- Beszéltem a férfival, uram. Elintéztem, de nem tudom, mi történhetett! - kezdett bele a magyarázatba.

- Az a kis tetű! Kurvára nem fog levegőt venni! - Sarkon fordultam, hogy a tartalék fegyveremért menjek a szobába.

Olyan hévvel nyitottam ki a szekrényajtót, hogy az hangosan reccsent és hátrahajlott.

Ezt nem! Ha vissza is kerülök a rácsok mögé, akkor sem lesz övé Zeynep!

Fújtatva vettem magamhoz két pisztolyt és indultam a kijárat felé.

- Bátyám! Veled megyek! - lépett utánam Bensu.

- Ne gyere utánam! - fordultam vissza.

- Nem ölheted meg. Nem is biztos, hogy a kettőjük esküvője lesz ma. - Rémült tekintettel próbálta menteni a helyzetet.

- Mégis ki másé lenne? Annak a rohadéknak ez volt a terve - fújtattam mérgesen.

- Veled jövök! - jelentette ki Ahmed.

- Én is megyek! - ugrott fel Rafiki.

- Te maradj a húgommal! - parancsoltam rá.

Nem tartottak vissza, tudták, hogy már nem érdemes. Fékezhetetlen dühöt éreztem.

- Én vezetek! - vágódtam be a kormány mögé.

- Mielőtt bármit is tennél, előbb győződjünk meg arról, hogy mennyi igazság van ebben.

- Kurvára mindegy!

A halántékom lüktetett az idegességtől. Tenyerem alatt a kormány izzott a szorításomtól. Mielőbb ott akartam lenni annál a rohadéknál.

Már rég végeznem kellett volna vele, amikor először megjelent a nyálas képével a házban. Azért kente rám az egész gyilkosságot, hogy amíg bent vagyok a sitten, ő elvegye Zeynepet és ne tudjam megakadályozni. A rohadék még több pénzt adott az anyakönyvvezetőnek, csakis azért adhatja össze őket.

- A büdös picsába! - Idegesen ütöttem a kormányra, miközben szlalomoztam a város végébe, Aslan családjának a házához.

- Figyelj! Bírom a sebességet, de kurvára nem érünk így oda élve! - közölte Ahmed miközben erősen kapaszkodott az ajtóban.

- Ennyire nem lehet kétségbeesve, hogy hozzámegy! - Fújtam ki indulatosan a következő gondolatom, figyelmen kívül hagyva a barátom félelmét.

- Azt nem tudhatod! Lehet, hogy…

- Ki ne mondd! - szakítottam félbe, mielőtt azzal jönne, volt köztük valami. Úgy éreztem, hogy így is az agyvérzés vagy a szívroham környékén járok a lüktető érrel a nyakamon és a mellkasomban dübörgő szívem ritmusától. Nem kell még azon is rágjam magam, hogy hozzáért a nőhöz, aki az enyém. Csak én érinthetem gyönyörű testét, csak én csókolhatom édes ajkait, miközben remegve mondja ki a nevemet. Csak nekem csilloghatnak gyönyörű szemei, és értem doboghat a szíve, amit mocskosul összetörtem.

- Nyitott kapuval várnak - jegyezte meg Ahmed és fészkelődni kezdett az ülésen. A hatalmas fekete vaskapu nyitva állt előttünk, amin gondolkodás nélkül áthajtottam.

Legalább azzal nem kell baszakodni, hogyan jutunk be.

Végiggurultunk a fehér murvás köveken, egészen a bejáratnál lévő szökőkútig. Amint leállítottam a motort, kiugrottam az autóból. Érkezésünkre egy mogorva képű, megtermett fickó lépett ki a házból.

- Nem jöhetnek be engedély nélkül. - Egyik kezét a zakója alá csúsztatta. Egyértelmű volt, hogy nem a telefonját akarja elővenni.

- Ezzel elkéstél! - kaptam elő a fegyverem, és gondolkodás nélkül egy golyót repítettem a mellkasába. A fickó holtan esett össze.

- Ahogy te is bátyám! - lépett ki Aslan a birodalmából. - Mi a szart keresel itt? - kapkodta a tekintetét a halott embere és köztem.

- Hol van Zeynep? - álltam fújtatva vele szemben, néhány lépésnyire tőle.

- Zeynep? - Hangosan felnevetett, amitől az ujjaim erősebben szorították a fegyver markolatát. - Az a Zeynep, akiről lemondtál? - vigyorgott, és kényelmesen zsebre vágta mindkét kezét.

- Ne baszakodj! Kurvára nem vagy abban a helyzetben! - céloztam rá a fegyverrel.

- Húzd meg a ravaszt! Attól még nem lesz a tied!

- Hasan! - lépett mellém Ahmed.

- Nézd meg bent! - utasítottam, de egy percre sem hagyta el tekintetem az előttem álló unokaöcsémet. Soha nem gondoltam, hogy egy családtagot fogok megölni, de ha most meg kell húznom a ravaszt, egy percig sem fogom bánni, ha a szemem előtt lépi át a halál kapuját.

- Ne csinálj őrültséget - bökte oda Ahmed, és kikerülte Aslant, hogy kihozza Zeynepet. Furcsa volt, hogy a kis rohadék meg sem próbálta megállítani.

- Fegyverrel mennyivel magabiztosabb vagy. Utolsó emlékeimben a földön vergődtél.

- Milyen igazad van. Megkapod az esélyt, hogy túléld - léptem előre, és egy gyors mozdulattal mértem az első ütést az arcára. Megszédülhetett, mert szinte tehetetlenül vágódott hanyatt a fényes márványon. - Sokkal jobban fog esni, ha a saját kezemmel öllek meg! - tettem el a fegyvert, és lehajoltam a kábult nyomorulthoz.

Megragadtam az ingét a nyakánál, és felrántottam a földről. Az előbbi vigyora már rég köddé vált, helyette a fájdalom ült ki a képére.

- Nahát, visszatért az erőd - nyögte a kezeim között. - Meg kellett volna ölnünk.

- Sajnálhatod, hogy nem tettétek meg! - Amint kimondtam, bevittem a következő ütést az állcsontjára, és újra elterült a földön.

- Nincs sehol - lépett ki Ahmed az ajtón.

A harag, az őrjöngő düh még erősebb lett bennem. Aslan mellé léptem, és újra megragadtam.

- Hol van Zeynep, te rohadék? - rántottam rajta egyet. Kábultan pislogott rám, az orrából dőlő vért a szája nyelte el.

- Soha nem lesz veled. Nem érdemled meg - nyögte ki fuldokolva.

- Meg akarsz halni, te barom? - elengedtem az ingét és a nyakára tekeredtek az ujjaim.

- Ölj meg! Egy zárkában fogsz elrohadni - fújta ki reszelős hangon magából.

- A faszt!

Elfogyott a türelmem, hogy nem tudtam kiszedni belőle semmit. Felegyenesedtem és dühösen gyomron rúgtam, amitől összetekeredve nyögött fel hangosan. Nem volt értelme tovább verni, tudtam, hogy nem szedek ki belőle semmit. Hátraléptem és előrántottam a fegyvert, hogy végezzek vele.

- Hasan! Ezt jól gondold meg! - figyelmeztetett a mellettem álló Ahmed.

- Nem érdemli meg, hogy éljen! - válaszoltam, miközben kibiztosítottam a pisztolyt.

Dühített, hogy ennyire könnyen megadta magát. Még csak egy rohadt embere sem volt azon kívül, amelyikkel már végeztem. Megérdemelte volna, hogy azonnal megöljem. Ezt is akartam. Mégis hezitáltam a ravasz meghúzása előtt.

- Ne! Kisfiam! - csendült fel Emine asszony hangja. Mire felnéztem volna a vérben fekvő fiáról, addigra ott termett mellette. - Ne öld meg, Hasan! Kérlek! - könyörgött sírva.

Az anyja magához húzta, úgy védelmezte, hogy képes lett volna akár meghalni is érte.

- A picsába! - fújtam ki halkan, de nem engedtem le a fegyvert. Mind a ketten célkeresztben voltak.

- Hol van Zeynep? - tettem fel a zokogó nénikémnek is a kérdést.

- Eljött érte a bátyja. Nemrég vitte magával! Kérlek! Nem bántottuk! Még az esküvő is elmaradt - válaszolt készségesen arra is, amit nem kérdeztem, de tudni akartam. - Kérlek, Hasan! Nekem csak ő van! Ne öld meg! - könyörgött az eszméletlen fia testével a karjában.

- Húzzunk innen! - mondtam rekedtes hangon. Összeszorult a torkom a gondolattól, hogy talán az én anyám már rég elmenekült volna ahelyett, hogy próbál megvédeni.

- Helyes, lépjünk! - tette vállamra a kezét Ahmed. Leengedtem a fegyvert és néztem, ahogy az asszony sírva kérleli a fiát, hogy térjen magához. A mögöttem felzúgó autó hangjára tértem vissza a valóságba. Ahmed a kormánynál várt, hogy beüljek mellé.

Amint becsuktam az ajtót, padlógázzal indult el. Az apró kavicsok kopogtak az autó sárvédőjén. Felkönyö-költem az ablakra, államat zsibongó kézfejemmel támasztottam meg. Akkor nem éreztem a fájdalmat, de most hasogatott a lehorzsolt kézfejem. Az oldalsó visszapillantó tükörben néztem a felkavarodó port mögöttünk. Sokáig nem szólalt meg egyikünk sem.

- Túl fogja élni - törte meg végül a csendet Ahmed.

- Tudom - válaszoltam, de nem ez volt számomra a fontos kérdés. - Meg kell találnunk Cetint és az apámat.

- Az apádat? Mi van vele? - kérdezte csodálkozva Ahmed.

- Az igazi apámat! - morogtam halkan.

Tudni akartam ki ő.

- Mi van? - kérdésével egy időben lépett a fékre. Meg kellett kapaszkodnom, mielőtt lefejelem a szélvédőt. Mögöttünk hangos fékcsikorgással állt meg egy autó, amit őrült dudálás követett. Ahmed nem törődött a körülöttünk kialakult kisebb pánikkal, kérdő tekintettel várta a magyarázatomat.

- Tovább kellene menni! - néztem körül.

- Mi a francról beszéltél?

- Indulj és elmondok mindent! - mutattam előre.

Elhúzta a száját és komótosan sebességbe tette az autót. Miután kikeveredtünk a forgalomból hozzá-kezdtem, hogy elmondjam anyám szavait, amik azóta a fülemben csengenek. Látványosan ledöbbent, miután felvilágosítottam. Kikötöttem, hogy semmit nem tudhat meg Bensu az egészből, amit azonnal meg is ígért. Tudtam, hogy számíthatok rá.

Zeynep

Fogalmam sem volt, hogyan képzeljem el Cetin házát, de nem kellett rá sokat várnom, hogy megtudjam. Isztambulnak azt a részét nem ismertem, amerre kanyarodtunk, de hasonlóan az előkelő környékhez, itt is luxusban díszelegtek a házak. Ámulva néztem ki az ablakon, miközben Nevru felpörögve mutogatta a számára látványos érdekességeket. Többször hangosan felnevetett, amikor olyan ház előtt mentük el, aminek a kerítése tetején kőgolyók voltak. A szívem egy részét melegséggel töltötte el a boldogsága, míg a gyomromban hatalmas görcs volt, amint rápillantottam a velünk szemben ülő bátyámra. Tudtam, hogy hosszasan beszélnünk kell, amit legszívesebben már rég elkezdtem volna, de nem akartam, hogy Nevru olyat halljon, ami az ő világába még nem való.

Cetin háza minden képzeletemet felülmúlta. Jobban illet volna hozzá egy takaros kis otthon, mint egy hatalmas, sötét üvegfalú kalitka, aminek a kertjébe lekanyarodtunk a hatalmas kapun keresztül.

- Hát nem szép? - kérdezte Nevru csillogó szemekkel, miután kiszálltunk.

- Nagyon szép - bólintottam, de valahogy nem éreztem azt az örömöt, amit rajta láttam. Csalódott voltam, és a gondolataimban a kérdések egyre türel-metlenebbül várakoztak.

Hol volt eddig? Miért nem érdekelte, hogy mi van velünk, ha ilyen luxust engedhet meg magának?

- Menjünk be - intett egyik karjával maga elé, másik kezét a hátamra tette, hogy elinduljak.

Bent a hófehér szín uralkodott, mintha egy steril szobába léptem volna be. A csillogó előtérből egy modern nappaliba jutottunk.

- Látod ezt? - mutatott Nevru a hatalmas kijelzővel bíró tévére a falon. - Én még soha nem láttam ekkora tévét. Ezen minden olyan más - mesélte büszkén, amiből arra következtettem, hogy már több napja lehet itt Cetinnél.

- Jó napot, uram, asszonyom! - lépett be egy középkorú kosztümös nő. A haja magasra volt tűzve, az arca komor volt, vagy inkább szomorúnak nézett ki a lefelé görbülő szája, és apró beesett szemei miatt.

- Irem, ő itt a húgom, Zeynep - mutatott be Cetin.

- Nagyon örülök - mosolyogtam rá, de nem kaptam válasznak még egy apró rezdülést sem.

- Két teát kérünk a nappaliba - utasította Cetin, mire a nő bólintott és sarkon fordult. - Ha valamire szükséged van, akkor csak szólj Iremnek - közölte miután elment a nő.

Azok után, ahogy fogadott, reméltem, nem kell gyakran a segítségét kérnem.

- Nevru! Megtennéd, hogy felmész a szobádba, míg beszélünk Zeyneppel? - kérdezte a vidáman dúdoló húgunkat.

- Igen, bátyám! - ugrott fel azonnal Nevru. - Majd feljössz te is? - nézett rám kérlelő nagy kék szemekkel.

- Igen, hamarosan utánad megyek - simogattam meg az arcát.

Néztem ahogy elrohan, majd a lépcsőn csattogó lépteit lehetett hallani.

- Üljünk le, gyere - mutatott Cetin a vakítóan fehér kanapéra. Követtem, és félve leereszkedtem a vadonat-újnak kinéző kényelmes bőrre.

- Biztos rengeteg kérdésed van, ahogy nekem is - kezdett bele, miközben egyik lábát keresztbe tette a másikon. Kifinomultnak és magabiztosnak tűnt, mint aki soha nem tapasztalta milyen szegénységben élni.

- Mi történt veled? Hova tűntél el? - tettem fel rögtön az első kérdésemet. Elmosolyodott, majd a torkát köszörülte mielőtt megszólalt.

- Nem szoktam beszélni arról az időről. A szeren-csének köszönhetem, hogy túléltem azt az estét. - Lehajtott fejjel hallgattam szavait. Újra magam előtt láttam, ahogy apánk nekiront az akkor még megszeppent fiúnak. - A kikötőbe menekültem, ahol egy hajón dolgozó ember karolt fel. Ledolgoztam minden egyes falatot és törődést, amit kaptam. Ő terelt arra az útra, amin most vagyok.

- Sajnálom, ami történt. Sokáig próbáltalak keresni, de apa… - Nagyot sóhajtottam a rám törő emlékek áradata miatt, hogy folytatni tudjam. - Megtiltotta, hogy akár a nevedet is kiejtsük. Miért nem jöttél vissza? Nem érdekelt, hogy mi van velünk? Szükségünk lett volna rád - vetettem finoman a szemére.

- Most itt vagyok. Jó okom volt, hogy eddig nem jöttem vissza.

- Mi lehet erre jó ok? - kérdeztem kíváncsian.

- Ennek már vége, Zeynep! Ne bolygassuk a múltat! - hárított a kérdésemre határozottan, amit csalódottan vettem tudomásul.

Úgy éreztem, hogy hatalmas fal van közöttünk, amit én bármikor lebontanék, de ő csak lyukakat váj rajta, hogy átnézhessen. Szomorú voltam, amiért azt éreztem, nem bízhatok benne. Nem volt már meg közöttünk az érzés, hogy testvérek vagyunk. Inkább egy régi ismerősként tekinthettem rá.

- Aslan elmondta, hogyan lettél annak a bűnözőnek a felesége! Elindítottam a válást, megszabadulsz tőle nagyon gyorsan! Erről gondoskodom!

- Már aláírtam - válaszoltam halkan.

- Biztosra akarok menni! - jelentette ki. Arcán apró ráncok jelentek meg az idegességtől.

- Mitől tudod te biztosabban elintézni? - kérdeztem vissza.

- A Hivatalban dolgozom, ennyi legyen elég. Többet nem mész annak a férfinak a közelébe!

- Tessék?

- Feltételesen kiszabadulhat, de gondoskodni fogok róla, hogy élete végéig visszazárják.

- Hasan börtönben van? - kérdeztem döbbenten, amire bólintott.

Furcsa érzés kerített hatalmába, hirtelen kimele-gedtem, és a nappali forogni kezdett körülöttem. Letet-tem magam mellé a kezem biztosítéknak, ha esetleg dőlni kezdenék, és mély levegőt vettem. Cetin nem kérdezett semmit, vagy nem is látta rajtam, hogy nem vagyok jól, mert az akkor belépő asszonnyal volt elfoglalva, aki tálcával a kezében közeledett felénk. Amint letette elém a teát, magamhoz emeltem és sűrű kortyokkal próbáltam visszarázódni. A gondolataim nem hagytak nyugodni, az járt a fejemben, hogy Hasan börtönben van.

Ezek szerint tényleg ő ölte meg az apánkat.

- Mostantól sok minden megváltozik - folytatta a beszélgetést, miután a nő kiment a nappaliból.

- Ezt, hogy érted?

- Új életet kezdtek, amiben én segíteni fogok.

Olyan érzésem volt, mintha bele akarna kényszeríteni az akaratába, még akkor is, ha nem is tudtam, hogy mit akar mondani.

- Úgy érted, azt fogjuk tenni, amit mondasz?

- Rám kell hallgatnod, tudom, hogy mire van szükségetek.

- Tudod, mire van szükségünk? - húztam fel a szemöldököm kíváncsian. - Mégis honnan, hiszen évekig nem találkoztunk?

- Zeynep! Nem számíthattok senki másra.

- Talán igazad van, de honnan tudnád, hogy mire van szükségünk? Gyerekek voltunk, amikor utoljára találkoztunk.

- Őrültség lenne visszautasítanod a jobb életet.

- Nem! Ha az azzal jár, hogy megmondod, hogyan éljek - válaszoltam, ami egyáltalán nem tetszett neki, mert idegesen mocorogni kezdett.

- Ne legyél felelőtlen! - jelentette ki határozottan. - Van egy húgunk, aki még gyerek! Eddig sokat utaztam a munkám miatt, de a jövőben többet leszek Isztambulban.

- Örülök, hogy eszedbe jutott, hogy van egy kisebb húgod is. Kellett hozzá pár év! És én vagyok a felelőtlen?

Az indulatok egyre erősödtek bennem.

- Már mondtam, hogy miért nem voltam itt! - ugrott fel idegesen.

- Nagyon jó kifogásod volt! - felálltam és elé léptem. - És én? Velem mi van? Nem lett volna kifogásom lelépni?

- Nem ugyanaz a kettő! - morogta mérgesen.

- Én is elmenekülhettem volna, de maradtam. Nekem fontosabb volt a testvérem! Azt gondolod, hogy én nem tűrtem eleget? Vagy nem éheztem? Hol voltál, amikor elvitték Nevrut? Miért nem látogattad meg legalább őt? - Összehúzott szemöldökkel nézett rám. - Majd én megmondom! Azért, mert önző vagy! Sokkal könnyebb volt magaddal foglalkozni és a hátad mögött hagyni a gondokat.

- Ne vádaskodj, Zeynep!

- De, megteszem! Ha te eldöntheted, hogyan éljünk, akkor én is vádaskodhatok! Attól, hogy van pénzed, és házad, ahol lakhatsz, nem vagy több nálam!

- Nagyon rosszul látod a dolgokat.

- Még az is lehet! Miben egyeztél meg Aslannal? Hogy kerültél elő pont ma? Mióta van nálad Nevru?

- Ezek lényegtelen kérdések. Meg kellene köszönnöd, hogy megakadályoztam az újabb házasságodat.

- Ha azért tetted, hogy most irányíthass, akkor felesleges volt.

Remegő gyomorral fejeztem be mondanivalóm. Jobbnak láttam, ha felmegyek Nevruhoz. Nem kaptam választ a kérdéseimre, és tudtam, nem is fogok. Minden porcikámat átjárta az idegesség, a kételkedés. Nem ezt akartam.

- Ha azt gondolod, hogy együtt maradsz azzal az alakkal, akkor felejtsd el! - szólt utánam, mielőtt kiléptem volna.

- Ebbe végképp nem fogsz beleszólni!

- Egy gyilkossal akarsz együtt lenni úgy, hogy tisztában vagy vele, megölte az apánkat? - megfordultam a kérdésére.

- Miért zavar téged? Utáltad apát! - Tudtam, hogy azt akarja hozzáfűzni, meg volt rá az oka. - Amíg nem ismered Hasant, addig ne alkoss róla véleményt!

Igaza volt, de mégis úgy éreztem, nem érthetek egyet vele, nem adhatom meg ezt az örömöt neki. Meg kellett védenem őt, hiszen a gyermekem apja.

- Aslan eleget mesélt róla!

- Aslan? - erőltettem felé egy mosolyt.

- Jobb lett volna, ha hagyom, hogy elvegyen feleségül! - morogta mérgesen. A szemei szikrákat szórtak és nem értettem, mitől van benne ennyi gyűlölet.

Aslan sem mondhatott el mindent. Arról biztos nem tud, hogy terhes vagyok, különben már szóba került volna. Nem is fogja megtudni!

- Nem maradunk itt Nevruval.

- Hova akarsz menni?

- Az legyen az én dolgom. Nincs szükségem a segítségedre, ha azért cserébe elveszed az életemet! - jelentettem ki határozottan.

Nem tudtam tovább ott maradni, éreztem a testem remegését, a gyomrom kavargott az idegességtől. Megpillantottam a fehér kövekkel kirakott lépcsőt, amin Nevru felment az emeletre és szaladtam. Meg kellett keresnem a mosdót, amit szerencsére nagyon hamar meg is találtam. Eleget tettem a kikívánkozó idegességnek és kiadtam magamból még azt a kevés teát is, amit a beszélgetés előtt ittam. Miután megkönnyebbültem, kezet mostam, majd végighúztam nedves tenyeremet a tarkómon, és mindkét csuklómra bőven engedtem folyni a vizet. Percekkel később már jobban voltam, de az idegesség ugyanúgy megmaradt bennem.

Beszélnem kellett Nevruval, tudnia kell, hogy elmegyünk innen.

Tisztában voltam vele, hogy nem lesz könnyű őt meggyőzni, hiszen egy álom, ami most körülveszi. Még azt sem tudta, hogy apánk már nem él.

Valamikor, nagyon óvatosan el kell mondanom neki. Később talán meglátogatom Kiraz nővért is, ő biztosan tud nekem segíteni.

Hiányzott a társasága. Tudtam, hogy számíthatok rá. A legjobb tanácsot fogja adni abban, hogy mit kellene tennem.

Talán itt az idő, hogy elmondjak neki mindent.

Hasan

Értelmetlen faszság volt várni még egy napot. Rögtön ahhoz a rohadékhoz kellett volna mennem. Nem tudtam megnyugodni, éreztem, hogy nem így kellett volna döntenem. Annyira feszült és kétségbeesett voltam, hogy éjszaka le sem hunytam a szemem.

Tudni akarom mielőbb, hogy mi van Zeyneppel. Nem maradhat Cetinnel. El kell őt hoznom. Hozzám tartozik!

- Jó reggelt, bátyám - köszönt mosolyogva Bensu.

- Jó reggelt - morogtam.

- Ma sem jobb a hangulatod - húzta el a száját. - Főztem teát és kész a reggeli is.

- Nem kérek. Rafiki kint van?

Csalódottan nézett rám, láttam rajta, hogy rosszul esik neki, hogy nem értékelem, mennyire igyekezett.

- Kérdeztelek, Bensu! - szóltam rá, hogy ne úgy álljon, mint egy szobor.

- Talán, ma még nem láttam - válaszolt letörten, és visszasietett a konyhába.

- Megnézem - indultam kifelé a házból.

Miután kiléptem, mély levegőt vettem, feltűrtem a kabátom gallérját, és elindultam az autóhoz. Az átlagosnál hidegebb volt, a reggeli friss levegő szinte csípte az arcomat. Néhány lépésnyire voltam, amikor Rafiki kiugrott belőle.

- Jó reggelt, főnök! - állt készenlétben előttem. - Most hova megyünk? - kérdezte lelkesen.

- Te sehova! - vágtam rá rögtön, mielőtt beleélné magát, hogy velem fog jönni.

- Uram, biztos nem akarja, hogy menjek? - hadarta, miután értelmezte a válaszom.

- Mit nem értesz azon, hogy nem? Itt maradsz és vigyázol Bensura! - adtam ki a parancsot.

Az a rohadék Aslan is életben van még. Meg kellett volna ölnöm, esélye sem lenne azon gondolkodni, milyen szar bosszút terveljen ki. Tudtam, hogy számítanom kell arra, hogy még feltűnik.

Nem adja fel azzal a mérhetetlen rosszindulattal, ami benne van. Az sem kizárt, hogy anyám és apám újra felbujtó lesz ugyanúgy, ahogy Bensu esküvőjénél. Kétlem, hogy sokat kellett győzködjék kedvenc unokaöcsémet. Mindegy. Most fontosabb, hogy Zeynepet megtaláljam.

- Biztos jó ötlet, hogy egyedül megy Cetin úrhoz? - kérdezte aggódva Rafiki. - Nem valószínű, hogy ő is egyedül lesz.

- Remélem, mert nem miatta megyek! - kinyitottam az ajtót és beültem, hogy ne kérdezzen többet, mert csak felbassza az idegeimet. Nem érdekelt, hogy hányan lesznek ott, milyen kemény burok veszi körül, az sem, hogy mekkora hivatali patkány, csakis Zeynep érdekelt.

A városban még nem kezdődött meg a délelőtti csúcsforgalom, ami eltömi Isztambul fő útjait, ezért könnyedén átértem a pazar negyedbe. Ezen a részen, házaknak nem nevezhető paloták voltak. Undort éreztem.

Az a rohadék ilyen körülmények között élt, míg a testvérei napról napra csak túléltek.

Az ujjaim rászorultak a kormányra, idegesen össze-szorítottam a számat, hogy visszafojtsam a dühömet.

Nehéz lesz uralkodni magamon, hogy ne verjem be a képét, ha előttem fog állni.

Rápillantottam a GPS-re, amin alig pár száz méterre volt a kijelölt cél, és a gyomromban furcsa idegesség éledt. A bosszúszomjas gondolataim hirtelen köddé váltak, helyettük Zeynep furakodott be a fejembe. Magam előtt láttam az arcát, amikor közöltem vele, hogy elválunk.

Kurvára elcsesztem, nem voltam elég figyelmes. Elvette az eszem a szépsége, és ezért bajba került a húgom, és ő is. Ezúttal nem én fogok elbukni.

Lekanyarodtam az útról, ahogy a navigáció utasított, majd néhány méter után előttem volt a hatalmas kerítés, mintha csak egy ranchra akarnék bejutni. Nem állt kint senki, de nem is volt nyitva a kapu. Leállítottam a motort, majd mielőtt kiszálltam volna, a kesztyűtartóhoz hajoltam és kivettem a fegyveremet. Visszadőltem az ülésbe, és néztem az elém táruló udvart, már amennyit láttam belőle. Egy út vezetett a sötét üvegfalú házhoz, ahol nem láttam semmi mozgást.

Nálunk már rég toporognának az őrök. Nem lehet ekkora idióta, hogy őrizetlenül van a ház.

Kiszálltam és odasétáltam a kerítéshez. Megfogtam az egyik kovácsoltvasat, hogy betoljam, majd próbáltam elhúzni is, de nem volt nyitva. Tettem egy lépést hátra és felemeltem a tekintetem a kerítés tetejére, hogy felmérjem a terepet, hogyan mászok át rajta. Épp kinéztem, hol fogok feljutni, amikor lépteket hallottam.

- Mit keresel itt? - zengett az ismerős érces hang, miközben a kapu elindult oldalra.

- Hol van? - kérdeztem minden magyarázat nélkül a felém közeledő Cetintől. Hosszú, világosbarna szövetkabát alatt, fekete öltönyt viselt.

Hivatali patkány.

- Húzz el innen! - emelte fel a hangját, benyúlt a kabátja alá és egy pisztolyt rántott elő.

Ha azt hiszi, most meghátrálok, akkor téved a rohadék.

Tettem egy lépést a lassan elgördülő kapuhoz, hogy pont vele szemben álljak, és rebbentettem egy gúnyos mosolyt felé. Farkasszemet néztünk, miközben vártuk, hogy elgördüljön az akadály előttünk. Nem vettem elő a fegyverem, tudtam mi lesz az első, amint szabad lesz az út előttem.

Jól beverem a képét.

Nem néztem ki belőle, hogy meghúzza a ravaszt.

- Szarul mehet, hogy itthon nincsenek embereid.

- Ellened? - röhögött fel hangosan. - Hamarabb végzek veled, mint gondolnád.

- Most menekülnöm kellene? - kérdeztem.

- Még megteheted!

Nem hatott rám a fenyegetése, alig pár centiméter volt hátra, hogy a kapu elgördüljön az utunkból. Tudtam, hogy gyorsabbnak kell lennem, mint ő. Minden izmom megfeszült, az ujjaim ökölbe szorultak. Lassan szívtam be a levegőt, majd hirtelen meglendítettem az öklömet, és egyenesen az orrcsontját találtam el. Pillanatokon múlt, hogy nem a vasba fúródott az ütésem. Nem lehetett felkészülve, mert azonnal hanyatt vágódott, a pisztoly a földre esett. Félrerúgtam a gyilkos eszközt, és elkaptam egyik kezemmel a nyakánál. Lábammal a mellkasára térdeltem, amitől felnyögött. Hadakozott, éreztem feszülő testét a térdem alatt. Nem tétlenkedtem, bevittem a következő ütést az arcára, amitől az orrából kibuggyant a vér.

- Most nincs akkora arcod, mint legutóbb? - hajoltam fölé, de egy nehézkes köhintést kaptam válaszul.

- Egy senki vagy - nyögte rekedtes hangon vérző szájából. - Börtönben fogsz megrohadni.

- Lehet, de te többet nem veszel levegőt!

Felkészültem a következő ütésre, de mozgást érzékeltem a szemem sarkából.

- Cetin! - csendült fel a hang, amire vágytam napok óta. Felpillantottam és megláttam őt. Elbűvölő arca kétségbeesett volt, hosszú barna tincsei rakoncátlanul lobogtak a futástól. Gyönyörű volt! Szerettem volna felállni és kitárni a karomat, amibe egyenesen beleszalad. Ölelni akartam. Belém szorult minden levegő. A görcsös szorítás helyett a szívem hatalmasat dobbant, majd olyan erősen lüktetett, mintha egy vágtázó ló patái kopognának a kövön. A gondolataimra az izmaim elgyengültek, ujjaim meglazultak a bátyja nyakán. Hibáztam. A következő, amit éreztem Cetin ökle volt az arccsontomon, amitől hirtelen megszédültem és oldalra dőltem.

A picsába! Megint! Mi a szar van? Elég, ha megpillantom és elveszi minden erőmet.

Összeszorítottam a szemem és megráztam a fejem, hogy visszatérjek. Cetin kihasználva az alkalmat feltápászkodott, felemelte a pisztolyát a földről, és egyenesen rám szegezte. Én se tettem másképp. Felugrottam, amilyen gyorsan csak tudtam, előrántottam a fegyverem és rácéloztam. Egymásra fogott pisztollyal néztünk farkasszemet.

- Elment az eszetek? - ért oda Zeynep zihálva. Kétségbeesett volt a hangja. Nem mertem ránézni, a bátyja haragtól izzó tekintetébe fúrtam a sajátomat. Nem kellett kimondania, láttam, hogy minden vágya, hogy holtan lásson. Az orrából a szájába szivárgott a vér, amit oldalra fordulva köpött ki a földre.

- Elég! Hagyjátok abba! - zendült fel újra Zeynep hangja. - Menj el! Semmi keresnivalód nincs itt!

Amint kimondta lökést éreztem a mellkasomon, és lepillantottam rá. Sötétbarna szemei csillogtak, de nem csak a könnyei miatt, hanem a benne lévő fájdalomtól. Rosszabb volt, mint a zsibbadt arccsontom. Éreztem, hogy összeszorult a szívem, mintha valami megragadta volna.

Miattam van. Én okoztam neki!

Karom tehetetlenül zuhant a testem mellé, nem tudtam mást tenni, csak néztem a szemeit, az arcát és vágyakoztam rá, hogy átöleljem.

- Érted jöttem - nyögtem végül rekedtes hangon.

- Felesleges volt, mert nem megyek veled sehova! - vágta az arcomba dühösen.

- Nem fogok elmenni nélküled - jelentettem ki határozottan, és közelebb léptem hozzá, de éreztem, hogy ezzel csak rontottam a helyzetemen.

- Hallottad, nem megy veled. Hord el magad innen! - szólalt meg Cetin. Még mindig rám célzott a pisztollyal. A hangja magabiztos volt, épp, hogy fel nem röhögött hangosan.

- Tedd le a fegyvert! - fordult vele szembe Zeynep, de Cetin nem mozdult.

- Az ilyen rohadéknak golyó kell a fejébe! Nem mehetsz vele!

Annyira erősen szorítottam ökölbe az ujjaimat, hogy rövid körmeim vágták a tenyeremet.

- Tedd le a fegyvert, Cetin! - szólt rá Zeynep, és a hangja még dühösebb volt, mint eddig. Nem vártam, hogy engedelmeskedik a húgának, de a karja lassan leereszkedett. Zeynep összehúzta magán a kabátot, ami olyan vékony volt, hogy nem engedtem volna ki benne az utcára, majd remegő ujjakkal tűrte hajtincseit füle mögé.

- Igazad van, nem megyek vele, de itt sem maradok! - jelentette be, majd tett egy lépést hátra. - Nem érdekel, mit csináltok egymással, de ne Nevru előtt tegyétek! - mutatott a ház felé. - Egyikőtökre sem vagyok kíváncsi.

Sarkon fordult, és ahelyett, hogy visszament volna a házba, szaladni kezdett kifelé a kapun. Nem pont erre számítottam, de mit vártam, hiszen azt gondolja, hogy megöltem az apját. Egy valamiben biztos voltam. Cetin nem mondta el, hogyan került hozzá Nevru. Sunyi módon mindenben befeketített, de a saját mocskos dolgait elhallgatta.

- Ne merj utána menni! - fújtatott felbőszülve.

- Miért, mit csinálsz? Gyáva rohadék vagy! - tettem egy lépést felé.

- Semmit nem tudsz rólam!

- Lehet, de nem is érdekelsz. Jelentéktelen vagy.

Szavaimra gúnyosan vigyorgott.

- Nem fog visszamenni hozzád. Már rég elveszítetted.

A faszt! Még csak most fogom megszerezni!

- Azt gondolod, hogy cserbenhagytad és most eljátszod, milyen jó testvér vagy? - biccentettem oldalra a fejem egy vigyor kísértében.

- Te egy sötét cellában fogsz megrohadni, de én itt leszek neki mindig!

Hangosan nevettem és elindultam az autóhoz.

- Addig fogsz létezni, amíg meg nem tudja, mit tettél a szigeten - intettem mielőtt beültem, majd otthagytam, hogy fújtasson tovább egyedül. Könnyen hátba lőhetett volna, amíg az autóhoz mentem, vagy akár a szélvédőn keresztül, de úgy állt ott, mintha tudná, hogy csak egy játékfegyver van a kezében, amivel felesleges próbál-koznia.

Beletapostam a gázba, hogy Zeynep után menjek.

Zeynep

Annyira hideg volt, hogy amint kiléptem, minden porcikám remegett, de akkor sem maradhattam ott. Egyiküket sem akartam magam körül. Úgy éreztem, hogy a bátyám helyett egy ismeretlen férfit kaptam vissza, akinek csak az a fontos, amit ő akar.

Hasan sem különb. Nem tud mást, csak uralkodni. Ha azt hiszi, hogy még egyszer engedelmeskedem a parancsának, akkor nagyon téved. Ők ketten összeillenek. Nem érdekel, mit kezdenek egymással. Nem érdekel? Még magamat is próbálom becsapni.

Fogalmam sincs, hogy voltam képes egyáltalán elé állni. Remegett mindenem amint megpillantottam, csak a fülemben lüktető szívverésem hangja volt, ami az eszméletemnél tartott.

Meg kell szabadulnom az érzéstől, amit kiváltott belőlem. El kellett jönnöm, különben előttük törtem volna darabokra újra. Nem kapják meg azt az örömöt. Már fontosabb célom van, és egyikük sincs benne. Csak én, Nevru és a baba. Erre kell koncentrálnom. Nem hagyom, hogy bárki újra felülkerekedjen rajtam.

Szaladtam, amennyire csak tudtam. Percekkel később jutott eszembe, hogy a legrosszabb stratégiát választottam azzal, hogy az út mellett maradtam.

Ha nem ölik meg egymást, utánam fognak jönni.

Megálltam, hangosan zihálva fordultam hátra. Szerencsére nem követtek. Volt még lehetőségem kitérni úgy, hogy ne vegyék észre. Lekanyarodtam az egyik utcán, és tovább rohantam. Mélyen szívtam magamba a hűvös levegőt, ami annyira tiszta volt, hogy éreztem, csípi az orromat. Valami jó is volt a futásban: már nem fáztam. Olyan érzésem volt, mintha belülről felgyúlna a testem. Kezemet a hasamra tettem.

Bárcsak értené a gondolataimat, bárcsak elmondhatnám, hogy most menekülnünk kell és tartson ki.

Folyamatosan azon járt az agyam, hogy hova menjek. Nem jutott semmi eszembe, csak Kiraz nővér jöhetett számításba. Lassítanom kellett, mert nem bírtam hosszú ideig a tempót, de a kis utcákon keresztül végül odaértem az árvaházhoz. Késő délelőtt lehetett, sokan mozgolódtak az épületben, amikor beléptem. Tekintetemmel Kiraz nővért kerestem, hátha anélkül megtalálom, hogy a felügyelő nővérnek szólnom kellene, de sehol nem volt. Egyenesen a pulthoz mentem, ahol szigorú arccal nézett rám, egy eddig ismeretlen nő. Alaposan végigmért, amíg oda nem értem.