A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Silvia Park: LUMINOUS

Copyright © 2024 by Silvia Park

Fordította

Benkő Ferenc

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Ragályi-Sártory Fruzsina

Tördelőszerkesztő Kiss Tibor Noé

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 108 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Első rész

„Hiába vagyunk a szüleik, sosem lesznek a gyermekeink.”

James Lovelock

Novacene

1.

Tenyérnyi világ

A nyár nem akart véget érni. A nap kegyetlenül tűzött és perzselt. Miután júniusban ötven szépkorú halt meg, ismét lábra kapott az ősrégi babonás szóbeszéd, amely szerint az elektromos ventilátor képes gyilkolni, de aztán ennek rövid úton véget vetett az a sistergősen látványos összeomlás, amit egy Talósz GS-100 típusú biztonsági android produkált az Egyesült Koreai Bank egyik fiókja előtt, ahol is sűrű és fekete, égett gumiszagú füstöt árasztva csuklott össze. Egy takarító felseperte a maradványait, de a fejét ott hagyták az utcán, hogy vigyorogjon, és pittyegve-csiripelve figyelmeztesse a járókelőket a hőségre.

Beköszöntött a monszun. A Világbajnoki Stadion ennek ellenére megtelt bömbölő Vörös Ördögökkel, akik újraegyesített országuk zászlaját lobogtatták, egyik arcukon Dél-, a másikon Észak-Korea sminkkönnyei csorogtak. Az évszak a Maemi-tájfunnal tetőzött, amely azoknak a kabócáknak köszönhette a nevét, amik a legvégsőkig rikoltoztak, egészen addig, amíg a mumifikálódott tetemük el nem dugította a városi robotok zsigereit. A maradékot a tájfun söpörte el. Utána az ég olyan makulátlanra tisztult, hogy egy teljes hétig kéken dobogott, míg Észak új gyárai felől meg nem érkeztek a sárga, mérgező porral hömpölygő szelek.

E röpke, kék színben tündöklő hét folyamán a nap rozsdával kenegette a roncstelepet. A Grumman A-1 nevű régi tűzszerészegység, amely a telepet pásztázta, félreállt a lány útjából, aki a bokájánál fogva vonszolt egy meztelen nőt.

A nő a két karjával a feje felett úgy nézett ki, mintha lelkendezne.

Ricsie, a tizenegy éves, önjelölt fellegekben járó lány génhibával született. A lába, ahogy az osztálytársainak magyarázta, egyszerűen olyan volt, mint a „kocsonya”. Vékony titánötvözet merevítőket viselt, amelyek akkus meghajtással vezették a lépteit. A legmodernebb roboruha volt. Egyedi és felbecsülhetetlen értékű. A lányt láthatóan nagyon szerették.

Ricsie elengedte a nő lábát, ami saras cuppanással hullt a földre. Most először mentett ki egy egész testet, csak úgy forrt a vére az izgatottságtól. Tény, a Quip-gyártmányú robotok kissé rajzfilmbe illők a lufimellükkel, a darázsderekukkal és a hosszú, szőke játékbabahajukkal, ami minden fésűhúzásra sziporkázott. Az arca egykor szemrevaló lehetett, most viszont már olyan rózsaszínű zúzalék volt csupán, amelynek a közepén egyetlen, fakókék bogarú szem üldögélt. Az yrha leple alatti testet nem bordákkal, hanem opálosan áttetsző bioplasztik mellénnyel látták el. De azok a páratlan lábak! Egyszer majd nekem is ilyen lesz! – fogadkozott Ricsie. Készen állt a felnőttkorra. Levedli a testét, és felölt egy tökéletes, élettelin rózsás yrhájú öltözéket.

Teltek a szünet másodpercei. Iskola után akart visszajönni, de itt hagyni egy ilyen testet? Rávetnék magukat a bontók, azok a nyomorult keselyűk!

Az iskola felé a roncstelep helyét egy perjemező vette át, amely így júniusban egy gabonakörökkel teli búzamező aranyát idézte. A szégyenlős szálak a legenyhébb szellőre is megrezzentek. A növényzet a második koreai háború elhagyatott gépeit rejtette. Ősi dinoszauruszokként szunnyadtak. A lánytól alig tíz méterre egy robot hevert, acélfekete, elmondhatatlanul hatalmas, mégis az oldalán feküdt, az árnyékban lebzselő nagy Buddha módjára. Csatarobot, pókhasa felfeszítve, kibelezve. Szűk menedék, de az emberi test meglepően könnyen hajtogatható.

Ricsie megrántotta a Quip-nő lábát, a gyepszőnyeg remélhetőleg enyhíti a cibálást. A Quip feje nekikoppant egy sziklának, amitől kipattant a szeme.

– Ó, basszus – dohogott Ricsie.

A szem nem repült messzire, a porban gurult, míg el nem érte a csatarobot hasát, de olyan közel, hogy kis híján összecsókolózott a terheshasszerűen domborodó vázzal. Ricsie merev gerinccel lehajolt, és odanyúlt.

A robot tömpe feje megzörrent.

Zümm-zümm. A fülére csapott. Darázs lehet, vagy talán méh? Zömök és aranyszínű volt, éjüveg szárnyát behúzva iszkolt végig a csatarobot féloldalas pofáján. A darázs a félsziget legmakacsabb megszállója. Félt felemelni a robot vizorját, és szembenézni a belső falon nyüzsgő arany sereggel. Ami békésen szunnyadozik, míg csak fel nem ébred.

A darázs vajon igazi vagy sem? Hallott már darázsdrónokról, apró gyilkosokról, de vajon építenek fészket? Melyik a gyilkosabb, az igazi vagy a hamis?

Az igazi nem ismer határt.

Ricsie tisztelettudón elhátrált. Tökéletes mozdulatlanságot mímelt. Akár egy robot. Csak egy robotnak nincs szüksége járógépre. A robotot kidobnák, ha bármire szüksége lenne.

Duruzsolás támadt a csatarobot gyomrának ismeretlen mélyében. A fej darazsai választ zümmögve adtak hangot jogos dühüknek. A magányos zúgás elnyomta a ricsajukat. Halkan, higgadtan erősödött és csitult, tenorból basszus, partból tenger, az időt koptató dagály, egy templomi harang, egy ima sustorgása. A rezgések végigkúsztak a roboruháján, lúdbőrözött tőle a karja.

A darazsak elnémultak.

Van odabent valaki. Gondolkodni is csak suttogva mert. Varázsos ismeretlen lehet, ha a dúdolása elringat egy darázsfészket.

Egy kéz nyúlt ki a robot hasából, és felmarta a Quip szemét a sárból. Mikor az ujjak kinyíltak, komótosan, akár egy lótuszvirág, a szem felragyogott. A kék peremű írisz a ritkás ég felé fordult. Az életvonal árkán pihent, akár egy tenyérnyi világ.

Egy arc bukkant elő. Egy zilált hajú és csipás, guvadó szemű fiú. Első ránézésre leginkább hajléktalannak tűnt.

– Ez a te szemed? – mondta reszelősen.

Ricsie utánanyúlt, de a fiú mosolyogva elkapta a kezét.

– Van ennivalód? – mondta.

Fél kézzel beletúrt a hátizsákjába. Szemet szemért. Egy viseltes gyömbéres cukrot nyújtott felé; a fiú kíváncsian méricskélte.

– Tudom, csípős, de kapóra jön, amikor már kóválygok az éhségtől – magyarázta a lány.

A fiú ujjai hiábavalón küszködtek a papírral. Ricsie nyújtotta a kezét, hogy segítsen, és arra számított, hogy a srác a fiúk megszokott makacsságával elutasítja, de az egy szó nélkül átadta neki a cukrot. A mosolya bizalmas lett, mikor a lánynak is meggyűlt vele a baja. Micsoda meglepően makacs papír! Mérgében majdnem erőből vágta a fiúhoz. Aki azzal a lendülettel kiszabadította.

– Tudod – mondta, immár vigyorogva –, meglazítottad.

A gyömbéres cukor péppé olvadt. A szájába dobta, és féloldalasan rágni kezdte. Mikor lenyelte, tágra nyílt a szeme. Az arca láttán megbizsergett a lány szíve.

– A nevem Ricsie – mutatkozott be.

– Az enyém Jojo. – A lány tenyerébe tette a ragacsos, meleg szemgolyót.

– Csak nem angol? Hogy írják?

A fiú megfogta a kezét. Ricsie szíve az ujjbegyében dobogott. Jojo az életvonalához nyomta a mutatóujját, és lebetűzte a nevét. Puha kör, aztán két apró vonás. Egy függőleges vonal, hosszú és gyors. Kétszer. Előbb koreai, majd angol betűkkel. Ricsie utánozta a levegőben, ujja hegyéből töltőtoll lett, az égből pergamen. Jojo, betűzte, akár egy varázsigét, minden vonást illékony, ínycsiklandó ellenállás kísért.

A robotokon és a gyerekeken egyformán látszik a szeretet. A körberajongott gyerekek még akkor is gömbölydedek, pufókak a szeretettől, ha amúgy soványak. Ricsie egyetlen unoka volt a család mindkét ágán. A rokonságban a Riri és Gyöngyöcske néven emlegették. Az apja aztán pláne szívesen emlegette tenyerén hordozott igazgyöngyként.

Negyedikben jelentek meg a tünetek. Az apja éppen vacsora közben traktálta őket Ricsie fődíjas tudományos előadásával, ami „A Nagy Hallgatás, amire szerintem ezért nem figyelünk” címet viselte, és az anyja azzal tréfálkozott, hogy az asztal körül is elkélne egy nagy hallgatás. A horkantástól Ricsie orrába ment a shacha szósz, és két nevetőroham között a vizespoharáért nyúlt. De leejtette.

Víz patakzott szerteszét. Oda se neki. Ugyanazon a héten elejtette az evőpálcikáját. A padlón csattant, kis híján magával rántotta a szószos tésztát, az apja szóvá is tette az ügyetlenségét. Ricsie szégyent, talán dacot is érzett, de félelmet nem. Még nem.

Ötödikben súlyosbodott a remegés. A keze belesajdult, ha ökölbe szorította. Kihasználta, és a tanár szeme láttára intett be az idegesítő osztálytársainak. Utána nem tudta megtartani a ceruzát. Ezt vizsgálatok követték, töméntelen ücsörgés töméntelen váróban, a foszforeszkáló röntgenképek, a mélyen a gerincbe döfött injekciók. Az álmatlan éjszakák, mikor a teste nem hagyta nyugodni, ébren tartotta. Az éjszakák, melyeken szuszogást mímelt, egyenletest, mikor a szülei belopóztak, lekuporodtak az ágya mellé, hogy szantálfagyöngyöket tekerjenek a kezére, és imádkozzanak.

Abbamaradt a keze remegése. Helyette leköltözött a lábába.

Egyelőre még ment a járás. Az orvosok rövidítésekkel dobálóztak, ALS, PMA és MMA, utóbbi sajnos nem a harcművészet. A tüneteinek persze mondhatták, fürge squashlabdaként pattant le róluk minden rövidítés. Néha ő is úgy érezte magát, mint akit újra és újra falhoz vágnak.

Az első komoly, hajszálcsíkos, levendulaszín öltözéke méretre készült, és a hatodikos Tudományos Kiállításra vette fel. A roboruhája szabása is hasonló volt. Ovális elefántcsont lemezek, szenzorok és motorok frigye pihent a csípőjén, hogy kihasználja a mozgását, akár egy gyengéd lökés a hintán. Ricsie hetek óta akkor először tudott segítség nélkül megállni a saját lábán. Az apja szupernek titulálta. Az anyja lefényképezte, aztán úgy cirógatta a képet, mintha az időtlenségbe dermedt Ricsie lenne a valósabb.

Acélozzák meg a szívüket, mondták az orvosok, de nem neki, hanem a szüleinek.

De Ricsie, a Tudományos Kiállítás háromszoros győztese hitt a tudomány csodájában. Hitt a selymes szálak seregében, amik az ént a külvilághoz béklyózták. 天人一体. Menny és Ember oszthatatlan. A koreai párja 物我一體. Anyag és Én oszthatatlan. Az egyesülés észrevétlen kecsessége, melynek révén az úszó már nem dacol az óceánnal, az íjász nyílvesszőt röppent, a kalligráfus ecsete táncol. A kozmikus összhang sötét, és örvénylő csillagokkal teli megkönnyebbülésével kelt, sétált és lélegzett, és a napról napra romló teste megmaradt naprendszernek, ahol hiába lobbantak el a duzzadozó csillagok, minden kvantumrészecske osztatlanul rezgett.

Mi sem tűnt logikusabbnak, mint hogy oxigén, hidrogén, nitrogén és szén egyvelegéből másféle kémiai összetétellé alakítsa magát. De a szülei ódzkodtak a bionikus műtét kockázataitól. Az anyját bombázta az összegyűjtött sikertörténetekkel. Az ágyhoz kötött nő, aki megmászta a Csomolungmát. A német égési sérült, aki túlélt egy 67 százalékos átalakítást. Még a nyaktól lefelé mozgásképtelen tizenhat éves fiú is túlélt egy elenyészően invazív gerincbeültetést. Bionikus. Transzhumán. Poszthumán. Ígéretet kapott: a Halál csupán egy megoldható probléma.

Rövidesen megkezdte a robotalkatrészek gyűjtését és hazacipelését. Világos vagy sötét volt a bőrük, szőrösek voltak vagy simák, de olyan élethű volt az összes, mintha a sajátja lett volna. A szerves végtagok alig áztatták át a csomagoláshoz használt újságpapírt, a foltjaik tintapacaként sötétlettek.

*

Csak a földhöz lapulva lehetett bejutni a roncstelepre. A telep és az iskola között acélkerítés futott, és Dolly, az első Scheprő rozsdabundás szobra mögött rejtőzött a titkos bejárat.

Ricsie a porba dobta a hátizsákját, és hason mászott át a kerítés résén, a roboruhája minden ízülete belesajdult. Vakon vágott neki az elvadult, szürkésfehér mezőnek, míg le nem lapult a fű. Megtalálta az óriásrobotot, de a méhe üresen ásított.

– Jojo?

A közelben ólálkodó bontóktól tartva teli tüdőből suttogva szólongatta. Aztán eszébe jutott, hol futottak össze legutóbb, és tiszta erőből, csörömpölő roboruhával futásnak eredt, egyenesen a telep közepén árválkodó elhagyatott gyorsvonathoz.

A vonat előtt aranyméhek döngicsélő halma fogadta a földön.

Méhek, nem darazsak – mondta Jojo. Egyáltalán nem mindegy!

Halkan zümmögtek. Testük aranyrészét vastag fémpaszta, a csíkokat ezüst adta. Ricsie rég nem rágódott már azon, hogy a robottermészetük fokozza vagy csökkenti a veszélyességüket. Egyetlen szótlan mozdulattal szembenéztek vele, szemük fátyolos, szelíd.

Egyetlen lépésére varázsos felhőként felemelkedtek. Nyomukban, a porban Jojo feküdt karba tett kézzel, behunyt szemmel. Túl békésnek tűnt.

– Meghaltál? – kiáltotta Ricsie.

– Még nem – felelte a kipihentségtől fesztelen mosollyal. – Csak segítettek töltődni.

A múlt heti felfedezése óta étellel próbálta lekenyerezni: változatos ízű és színű vizek; fonnyadt pulykás szendvicsek a menzáról; a konyhapulton kornyadozó, ütődött gyümölcsök; és kétszer is megkérte az anyját, hogy két ebédet készítsen („egy barátomnak”, amire az anyja egy elnyújtott „ó”-val felelt).

Furán ette a mogyoróvajas-lekváros szendvicsét. Kettészedte a szeleteket. Először a lekvárosat, aztán a mogyoróvajasat falatozta be, és látszott rajta, hogy a kedvencét tartogatja utoljára.

– Egy barátomtól tanultam – magyarázta neki. – Így tovább tart az étel.

Miután három falással megette, Ricsie egy gyömbéres cukorkát tett a térdére. A ház ajándéka. Mindig egy picit mókás képet vágott csócsálás közben.

Néhány méh mászkált fel-alá a lábán, ami elképesztően összeroncsolódott. A térd alatt teljesen lekaparták a bőrét. Alatta tépett, áttetsző háló feszült a húsos csontjaira, kusza szálai lenyűgöző levendulalilában pompáztak. Aranyrögök ágyazódtak a csontba, a boka csonkján pedig méhpár remegett.

– Hékás! – Jojo felkapta az egyiket. Tömör arany. Ficánkolt, járt a lába. – Mit makacskodsz? – Elengedte, mire a királynő az ujjára telepedett. A szeme világtalan arany.

– Menj haza – mondta, mire a királynő kilőtt a nyílt égbe.

Ricsie a titkára áhítozott. Ki ez, és mit keres itt? Csak apróságokat tudott meg róla: a neve Jojo. Barátságos, majdnem-középnyugati amerikai angolt használt, a kiejtése tökéletes, a bionikus lába csupán dróthalmaz. Mankó nélkül is egész jól ment neki a járás, pedig egy ilyen láb minden izomból tejsavat facsarna, és minden lépés vészjelzéssel bombázná az agyat. Mégis szabadon mozgott.

A lány meghívta magával guberálni, mert mintát keresett a kutatásához, arra az elkerülhetetlen napra, mikor az övé lesz egy pár szívós robotláb. Megtanította Jojónak, hogyan kerülje el a bontókat, mikor mennek szünetre, mikor maradnak odabent, mikor guberálnak, és hogy csütörtök a Szórásnap. Aztán a hangosbeszélőre, ami napjában kétszer, reggel nyolckor és délután ötkor lejátszotta Korea himnuszát.

– A munkaidő végeztével kerüld legjobban a bontókat – magyarázta Ricsie. – Általában részeg bunkók. – Mostanra mind ismerték, mandarin kínaiul vagy mandarin felhangú koreaiul átkozták, amit néha viszonzott is.

– Mikor mész haza? – mondta Jojo.

– Anyám ötkor jön értem. – A nyári iskola háromkor ért véget. – Azt hiszi, az iskolai könyvtárban vagyok.

Aznap három lábat guberáltak. Az egyik hosszúnak bizonyult, a másik mechavégtagnak, a harmadik pedig első érintésre összecsuklott, mint egy harisnya. Jojo láthatóan nem bánta. Előző este esett, és talált egy lomha férget. Az megijedt a tenyerén, nyálkát eresztett, de őt egy ékkőnél is jobban lenyűgözte, ahogy az ujjai körül tekergett. Kivitte a mezőre, és letette a laza talajra.

– Mintha a macskámat látnám – mondta Ricsie, mikor Jojo leguggolt, hogy egy békára mosolyogjon. Egy tücsöknél is kisebb példányra. – Ő fog békát, egeret és madarat.

Smaugnak megvolt az a bájos szokása, hogy eleven prédával állított be. Megtépázottak, kissé megalázottak voltak, de elevenek.

Elbújtak a bontók elől, akiket a terelőbója-narancssárga egyenruhájuknak hála könnyedén kiszúrtak. A bontók túlélhetők, magyarázta Jojónak. Kicsit morcosak, mocskos a szájuk, és rejtély, mit szólnának egy, a roncstelepen élő gyerekhez. Jojo megdermedt, valahányszor megjelentek. A vállán érezte a remegését.

– Ne félj – súgta oda.

– Kösz. – A fiú ajka huncutul görbült. – Mák, hogy bújócska-bajnokok vagyunk.

– Akárcsak Smaug – merengett a lány.

Smaug tavaly télen pusztult el. Az utolsó közös napjukon az anyukája készített egy utolsó képet az állatról, ahogy Ricsie vállán pihen a fejecskéje. Ricsie még nem talált ki abból a homályból. Néha bújócskának érezte, aminek, ha komolyan nekiveselkedne, akkor a kanapé mögött megtalálná a narancsszemű, üdvözlőn nyávogó Smaugot.

Arra nézett le, hogy Jojo egy masniba kötött cukorkapapírt tett a térdére. Meghatotta a szótlan gesztus, amiből érthetetlen megnyugvás hajtott ki.

Egyszer majdnem lebuktak. A felhőtlen fuvallatok közepette messze bóklásztak a vonattól. Ricsie Jojo mellé emelt egy inas, tökéletes lábat.

– Kétszer hosszabb a kelleténél! – Jojo elnevette magát.

– Ha mindkét lábad kicserélnénk, két méteres is lehetnél!

– Nem kell megjavítanod. – A szemében kedvesség.

Eljátszotta, hogy a lábat vizslatja. A fiú néha nem úgy nézett rá, mint a többi gyerek vagy a felnőttek. Kitartott, mikor találkozott a pillantásuk.

Érezte, ahogy megdermed. Fütyülést hallott. Ruganyos lépteket.

Nyílt terepen voltak, akár nyúl a mezőn, a köröző sas árnyékában. Moccanni próbált, de hiába. A roboruhája megmakacsolta magát. Az akku vörösen villogott.

– Jojo – fújtatott, mire a nevezett kénytelen volt megfordulni. – Nem megy. Lehalt az akkum. – Tehetetlen kirakatbábuvá merevedett, tagjai kicsavart pózba dermedtek. – Rejtőzz el! A zsákomban van egy tartalék töltő.

A fiú végigmérte a roboruháját, mire megalázva elpirult.

– Nyomás!

De amaz a sárba térdelt, és az övzsebe felé nyúlt.

– Mit művelsz? – kérdezte tőle.

Erre felnézett rá. Megállt a keze.

– Megengeded?

– Mit?

Az a rezzenetlen pillantás. Jojo a tarkójához nyúlt, és kihúzott egy ezüstösen csillanó drótot, mintha a saját velejét tépné ki a gerincéből. Megborzongott, mikor beledugta a roboruhájába. Érezte a szikrát.

A bontó közelebbről füttyentett. A roboruhája némán töltött, kéken villódzott. Jojo fejének bozontjára meredt, a füleit ölelő, nedvesen göndörödő fürtjeire. Fény jelent meg a bozont felett. Szentjánosbogár módjára rótta egykedvű köreit.

Megpróbálta megérinteni a fényt, elcsípni a szentjánosbogarat, de kicsúszott a markából.

Jojo a porban kuporgott, a szeme távoli, higgadt, miközben a fehér szentjánosbogár a feje körül körözött. Távolodott a bontó fütyülése. Jojo dudorászva csatlakozott. A lány csodálkozó tekintetét látva elvigyorodott.

– Bár tudnék fütyülni – mondta.

*

– Te tudsz tölteni? – kérdezte, és a fiú igennel válaszolt.

– Napelemes vagy? – kérdezte, és a fiú igennel válaszolt.

Bár ne kellene hazamennie! Bár félretehetné a szégyenlősségét és leheveredhetne Jojo mellé a fűbe, hogy a csillagokat bámulja vele. Elmondta neki, kicsoda ő, de inkább arról beszélt volna, hogy ki szeretne lenni. El akart telni és túlcsordulni az álmaival: űrhajós akart lenni az Űrtáborban, vagy zoobotikus, hogy megőrizhesse a gyilkos bálnákat. Azt akarta, hogy a fiú feltárja előtte a múltját, a jelenét és a jövőjét, hogy kitárulkozzon előtte, akár a sárból kihajtó lótuszvirág. Úgy suttognának egymásnak, ahogy csak azok képesek, akiknek az ég az egyetlen szemtanúja.

– Örökké fogsz élni? – kérdezte.