Selja Ahava

A nő, aki szerette a rovarokat

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-47-0

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Selja Ahava: Nainen joka rakasti hyönteisiä
/Gummerus Kustannus Oy, Helsinki, 2020/

Copyright

© Selja Ahava, 2023

Hungarian translation © Panka Zsóka, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a Finnish Literature Exchange támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

„Az ember az angyal lárva-állapota”

(Vladimir Nabokov)

A korallzátony úgy öleli körül a szigetet, mintha egy gyönyörű, színes szoknya lenne. Ráncai közt csodálatos világ tárul elénk, ahol algák, rákok, kagylók és polipok, planktonok, halak, tengeri csillagok és medúzák táplálkoznak és táplálják egymást. A korall tengernyi különféle formát ölt, apró csápjai a tenger hullámaiban ringatóznak, kivirágzik, akár egy hatalmas káposztafej: növekszik, elpusztul, majd megkövül, mészporrá őrlődik, azután újra kinő halott énjének romjaiból. Teknősök másznak elő a tengerből, hogy lerakják tojásaikat a korallok csontvázából képződő tengerparti homokba.

A telihold kékes fénye ívásra készteti a korallt. Mintha a zátonyt szerelmes borzongás járta volna át, és libabőrössé tette volna a bőrét, duzzadt hólyagocskák lüktetnek a felszínén, arra várva, hogy kibomolhassanak. A parton állva figyelem ezt a termékeny pillanatot, miközben az alattam lévő sziget megelevenedik. Nem növény vagyok, hanem állat – figyelmeztet bennünket.

Csonthomok ropog a lépteim alatt. A tenger mélyén egy hatalmas, utazóláda méretű óriáskagyló pihen, és miközben lassan összecsukja a héját, nagyon lassan, szájából hosszú vízsugár tör elő. A korallzátony felszínén ördögráják sötét uszonycsapásai simítanak végig, a pillangóhalak aranyosan csillogó oldala és a kéken szikrázó korallsügérek úgy tűnnek elő a korallvirágok barázdái közül, mint a szárukról leszakadt virágok.

A világ vizei még mindig számtalan, az ember számára ismeretlen titkot rejtenek.

Öt nappal a telihold után a korall ikrái felfeslenek. Minden egyes hólyagocska belsejéből kiszabadulnak a petesejtek és a hímivarsejtek, hogy aztán egymást keresve lebegjenek a víz felszínén, és a tenger egy rövid időre gyöngyházfényű csillogással lesz tele. Mint a földről az ég felé szálló hópelyhek, vagy mint a tenger homokjáról a Hold felé szálló csillagpor, úgy lebeg a kétivarú reproduktív folyadék a tengerben, a Hold sápadt fényének csillogásában.

A lábam alatt egy egész világ termékenyül meg, a fejem fölött pedig feltárul a csillagos égbolt. A hold fénye megcsillan a tenger felszínén és a tengerpart fehér homokján, és elhomályosítja a csillagokat a világűr sötét rétegeiben. Távol vagyok mindentől.

Ezen a tájon az ember abszolút jelentéktelen.

Ugyanolyan apró és jelentéktelen, mint azok az aprócska lények, amelyek eltűnését még csak észre sem volt ideje venni. És ezt a tájat fogjuk elsőként elveszíteni.

OVUM

(pete)

Egy áprilisi éjszakán születtem. Anyámnak első gyermeke voltam, apámnak pedig a kilencedik. Mint minden más születés, az én születésem is több halállal fonódott össze. Apám első felesége két évvel korábban halt meg, az utánam születő kisöcsém halála miatt én végül anyám egyetlen gyermeke maradtam, és nem sokkal az ötödik születésnapom után az apám is meghalt.

Apámról nem sok mindenre emlékszem, a halálára sem, mivel az otthonunktól távol történt, és csak egy levél formájában ért el hozzánk a híre. A vele kapcsolatos néhány emlékkép később felnagyítódott és kiszíneződött az emlékeimben, így ezek olyan különleges fényben ragyognak, hogy talán senki más nem tartaná ezeket valóságosnak.

A legjobban az apám kezére emlékszem. Az ujjpercei bütykösek voltak, úgy emelkedtek ki a kézfejéből, mint négy dombocska, a tenyerén pedig olyan fantasztikusan puha volt a bőr, mintha soha nem végzett volna semmilyen munkát. Pedig az apám igenis dolgozott, és én magam is a nyomda padlóján ültem, miközben ő és a féltestvéreim tevékenykedtek. A nyomda mennyezetére száradni akasztott papírlapok úgy lógtak fölöttem, mint a mosás után kiteregetett lepedők, ugyanolyan hatalmasak és vakítóan fehérek voltak, és mindez hihetetlenül élénken él az emlékezetemben.

Amikor apám kezét idézem fel magamban, eszembe jut mozdulatainak ritmusa és a szokásai, magam előtt látom, milyen méltóságteljesen fogta meg a nedves papírt, és helyezte a nyomdagép bőrből készült talapzatára. Később, amikor a féltestvéremet, Caspart figyeltem munka közben, apámat képzeltem a helyébe, és arra gondoltam: talán apám keze is ugyanígy, ugyanilyen gondosan és magabiztosan simított végig az íveken. És amikor Caspar a nyomódúcra dörzsölte a tintát, felismertem a tintás szivacsból áradó jellegzetes, ragacsos hangot, és tudtam, hogy már sokszor figyeltem meg ezt az eseményt, és már kicsi gyerekként is számtalanszor tanúja voltam annak, hogy valami egyszer csak hirtelen eltűnik a szemünk elől – amikor a nyomdagép a papírhoz préseli a dúcot –, aztán újként tárul fel előttünk, amikor apám ujjai felemelték a szöveggel és képekkel teli papírlapot, két oldalnyi kész könyvet. És annak ellenére, hogy mindez naponta több százszor megismétlődött: az eltűnés és a megszületés, a tekintetünk elől elrejtett átalakulás számomra örökre igazi csoda maradt.

Néha, amikor a nyomda padlóján ültem, és apámnak ügyelnie kellett rá, hogy egy ideig nyugton maradjak és ne zavarjam, egy tál ólombetűt hozott oda nekem. Amikor bedugtam a kezem a betűk közé, a hang, amit a betűk az agyagtálnak ütődve adtak ki, a súlyuk és a csillogásuk, a hűvösségük és a tinta, amely bevonta őket, mindez hihetetlenül fellelkesített engem. Később, amikor apám végül elvette tőlem a tálat, és egy rongyba törölte a kezem, úgy elszomorodtam, hogy bőgni kezdtem.

– Nézd csak, Maria, apa ujja leszakadt! – kiáltotta apa, és a jobb kezéről „leszakadt” hüvelykujját a bal keze öklében mozgatta. – Visszategyük?

És bár azt már valahogy akkor is értettem, hogy az ujja valójában nem szakadt le, és apám is nevetgélt közben, a látvány valódisága mégis mindig megrémített, úgyhogy készségesen bólintottam. Apám a helyére tette a hüvelykujját, majd odatartotta, hogy ráfújjak egyet, és csiribí-csiribá, a hüvelykujja visszaragadt a helyére.

– Köszönöm – mosolygott apa, megsimogatta az arcom a frissen megmentett ujjával, és visszament dolgozni.

Életünk során sok mindent elfelejtünk, elmulasztunk, elveszítünk.

Már gyerekkoromban elvesztettem apámat és annak lehetőségét, hogy felnőtt fejjel is megismerjem őt. Anyám soha nem beszélt róla, és valószínűleg azt hitte, hogy már rég elfelejtettem, így aztán lassanként tényleg a szoba sarkában lógó portrévá zsugorodott az emlékeimben. A kisöcsémről pedig még portré sem készült, és anyám róla sem beszélt soha. De alig egy év múlva elvesztettem a szobát és a nyomdát is, mert anyám feleségül ment Jacobhoz, és mi elköltöztünk, hogy az ő családjával éljünk. Mégis, még most, felnőttként is, amikor egy visszatükröződő üvegfelületre nézek a sötétben, és megpillantom benne magamat, eszembe jut apám portréja.

És eszembe jut a varázsujja is, amikor egy rovar lába leszakad.

Jacob, a mostohaapám festő volt, a háza pedig élénk és zajos. Korábbi otthonomban a kisöcsém halála után én voltam az egyetlen gyerek, mivel a féltestvéreim már mind felnőttek voltak, de az új otthonunkban hirtelen négyen lettünk gyerekek.

– Maria, ez az új családod – mondta anyám. – Jacobot hívhatod apának. Ő Sara, a nővéred, és ők a bátyáid, Francis és Fredericus.

Rajtunk, gyerekeken kívül ott volt még Jacob két tanonca, valamint egy szakácsnő és Hilda, a szolgáló.

Nekem Sarával egy ágyban kellett aludnom, a konyha melletti kis kamrában. A hálófülkénk a lépcső alatt volt, ami azt jelentette, hogy a házban járkáló emberek minden éjszaka közvetlenül a fejünk fölött haladtak el, így hamar megtanultam felismerni mindegyiküket a léptei alapján.

A mostohaapám tanoncai a ház padlásszobájában laktak, ami a műterem fölött volt a legfelső emeleten. Minden reggel arra ébredtem, hogy a padláson lévő ajtót kinyitják, leeresztik a létrát a lépcső tetejére, majd leszáguldanak a ház közepén végigfutó lépcsőn.

A középső emeleten anyám, a mostohaapám és a mostohabátyáim aludtak. A mostohabátyáimnak az volt a szokása, hogy a legalsó lépcsőfokokat kihagyva páros lábbal ugrottak a lépcsőfordulóra. Sarát arról ismertem fel, hogy az ujjait mindig végigcsúsztatta a korláton, és amikor a tanoncok biztosan nem láthatták, felemelte a szoknyáját, és kettesével szedte a lépcsőfokokat. Hilda, a konyhalány léptei egyenetlenek voltak, mivel az egyik lábára kicsit sántított, és a cipője is rossz volt.

A legjobban anyám lépteire figyeltem. Ahogy az ősz télbe fordult, lelassult a mozgása, karácsony után pedig zihálóvá vált a légzése. Gyakran hallgattam az ágyban fekve, ahogy egyre nehezebb léptei egyre lassabban nyikorognak a padlódeszkákon, miközben felmászik a lépcsőn, míg egy reggel a szobájában maradt, és többé nem jött le a lépcsőn. Néhány nappal később megindult a szülés. Megszületett a kisöcsém, aki a születésétől fogva beteges volt, és a következő télen meg is halt. Két évvel később megszületett a kishúgom, de ő sem élt tovább pár hónapnál.

Az emlékeimben azokban az években az anyám szinte soha nem jött le a földszintre. Nem emlékszem rá az udvaron, sem a konyhában. Csak a lépteinek nehézkességére emlékszem, mintha mindig csak a lépcsőn járkált volna fel és le, zihálva, évről évre, kigömbölyödve majd lefogyva, fújtatva és időnként meg-megállva, hogy sóhajtson egyet.

Néha belopakodtam hozzá a hálószobába, és csendben mellé feküdtem. Ilyenkor néha felém fordult, és átölelt.

– A Jóisten próbára teszi szegény édesanyádat, Maria – mondta.

– Igen – helyeseltem halkan.

Mást nem mondott, így nem sokkal később kibújtam mellőle az ágyból, és visszamentem a földszintre.

Amikor hétéves voltam, a mostohaapám egyszer meglátott rajzolás közben. Megállt, és nem szólt semmit, csak figyelt. Vártam, hogy mondjon valamit, de ő csak még több pergament hozott, és a születésnapomra egy saját lúdtollat kaptam ajándékba. És soha nem mondta meg, hogy mit rajzoljak, pedig ő maga virágcsendéleteket festett pénzért, a tanítványai pedig templomi boltozatokról és piacterekről készítettek rajzokat. Azt is megengedte, hogy a műtermében üljek és figyeljek, miközben másokat tanított, és néha még a körvonalak és árnyékok megrajzolását is megmutatta nekem. Még akkor sem szidott meg, amikor engedély nélkül szedtem le egy tulipánt Stalberger asszony kertjéből, pedig amikor anyám tudomást szerzett erről, a műterembe küldött, hogy a mostohaapám megbüntessen.

Amikor az ajtó becsapódott az anyám mögött, a mostohaapám ott állt a fehér tulipánnal, amit anyám a kezébe nyomott, és rám nézett, aztán a virágra.

– Miért loptad el a virágot, Maria?

– Mert le akartam rajzolni.

– És hol van a rajz?

Átadtam a tulipánról készített rajzot a mostohaapámnak, aki pár pillanatig nézte.

– Tulipánok a mi kertünkben is vannak.

– De ennek a szirmai olyan különlegesek – suttogtam.

– Úgy beszélj, hogy én is halljam.

– Ennek a szirmai különlegesek. Nagyon különös színük van, mert a fehér rózsaszínné változik – magyaráztam.

– Ez minden?

– A levelei is érdekesek – folytattam, még mindig a földre szegezve a tekintetemet. – Mert olyan keskenyek és göndörek.

A mostohaapám nem válaszolt, csak az ujjai közé csippentve forgatta a tulipánt a kezében, amitől a göndör levelek lengedezni kezdtek. Aztán az íróasztalához lépett, és elővett egy papírkést. A rajzom széleit egyenesre vágta, a papírlapot egy vastagabb papírra helyezte és hozzá rögzítette. Ettől a rajzom szinte olyan lett, mint egy igazi festmény, és a mostohaapám is ennek megfelelő megbecsüléssel nyújtotta át nekem.

– Tessék. Most pedig visszamész Stalberger asszonyhoz, bocsánatot kérsz a vétségedért, és megígéred, hogy többé nem teszel ilyet. Elmondod neki, hogy megbüntettek, kárpótlásul pedig szeretnéd neki ajándékozni ezt a csinos kis rajzocskát. Megértetted?

– Megértettem – válaszoltam. Pukedliztem egyet, elvettem a rajzot, és elrohantam a szomszédba.

A dolog ezzel el is lett intézve, és még csak verést sem kaptam.

Később úgy gondoltam, hogy a csend volt a legjobb dolog, amit Jacobtól, a mostohaapámtól kaptam. A műterem csendjében, az üres papír felett ülve szabad voltam, és megtanultam, hogy azzal törődjek, ami az én tekintetemnek fontos. Mivel csak egy lány voltam, és nem igazi tanítvány, engem nem kötöttek külső elvárások vagy az ügyfelek kívánságai. Azt festhettem, amit akartam, úgy, ahogy azt a saját szemem súgta.

Ezért gondolom még mindig úgy, hogy bár a Biblia szerint kezdetben volt az üresség, aztán az ürességbe megérkeztek a szavak, és a szavakból született a világ, számomra mégis a csend szüli a képeket. És ez nekem elég. Egyelőre legalábbis. Amikor a tekintetem üzen nekem, nincs szükségem nevekre, nincs szükségem latinra vagy másik nyelvre.

A céh megtiltotta, hogy a nők olajfestéket használjanak, de én vízfestékkel festek.

Mielőtt apám megvette a nyomdagépet, tehát még jóval azelőtt, hogy én megszülettem, városokat és térképeket rajzolt. A tájak szerelmese volt. Képzelőereje segítségével hihetetlen magasságokba emelkedett, és olyan valósághűen és részletgazdagon rajzolta meg Frankfurtot és Lübecket, Rómát, Bázelt és Párizst, hogy még az is el tudta képzelni magát az utcáin sétálva, aki még soha nem járt ott. Néha azon tűnődtem, hogy vajon apám mennyi időt töltött otthon, ha ennyit utazott, hogy lerajzolja az összes várost. Később rájöttem, hogy a legtöbb férfi így élt – a munkájuk miatt utaztak, és úgy jártak haza, mintha idegenek volnának.

Az apám által rajzolt atlasznak köszönhetően megértettem, hogy a városok általában folyók kanyarulatainál és találkozásainál terülnek el, hogy hogyan melegíti a nap a déli lejtőket, hogyan vezetnek az utak a központi tér irányába, és hogyan emelkednek a templomtornyok az égbe és Istenhez. Megértettem, hogy egy város nem véletlenül nőtt ott, ahol nőtt, és hogy a városoknak saját karakterük és ritmusuk van, akár egy festménynek vagy zeneműnek. És ahogy felnőttem és a saját rajzkészségem egyre jobban kifejlődött, azt is megértettem, hogy minden művésznek a saját szemére kell hallgatnia, és úgy rajzolni, ahogy a saját természete vezeti őt.

Amikor egy pillangó leszáll egy növény levelére, és a nap melegében kitárja szárnyait, szimmetriája szemet gyönyörködtető. Újra és újra elámulok azon, hogy a Teremtő milyen rengeteg mintát és részletet hozott létre, és mennyi szépséggel ruházta fel mindazt, amit mi észre sem veszünk. A Teremtő munkája olyan végtelen és részletgazdag, a világban pedig annyi minden van, amit még nem ismerünk, hogy már a puszta gondolata is alázatossá tesz.

Minden művésznek megvan a saját léptéke, egy képméret, amivel a legszívesebben dolgozik. Az egyik festő legszívesebben tájakat fest, mert messzire lát, és átlátja a hegyek és völgyek ritmusát, az árnyak és a fény változásait. A másik ránéz egy emberre, és képes megörökíteni az adott pillanatban, úgy, hogy az egész élettörténete feltárul előttünk. Egy szoba, egy ablak, egy hétköznapi pillanat, amely mögül hirtelen egy egész történet tárul fel, mint egy nyitva hagyott ajtó, amely egy másik szobába vezet, ahol egy másik ablak, egy kép és egy térkép van a falon, és egy ottfelejtett szövet a szék támláján. Ha ránézek egy idegenről készült portréra, az illető egész lénye feltárul előttem. Látom, mit élhetett át a festményen látható férfi vagy nő, hogy miért néz ránk pont ilyen tekintettel, látom a ráncos bőrt a kezén, és átérzem, hogy minden ember halandó.

De ezek a méretarányok számomra mégis idegenek. Soha nem tudtam tájképeket festeni, és az emberi kapcsolatokhoz is kevéssé értek. Hogy őszinte legyek, talán nem is érdekelnek igazán.

Ha az ember nagyítóval vizsgál egy pillangót, olyan részleteket is észrevehet, ami szabad szemmel nem látható. A szárnyait pikkelyek borítják, a lábai pálcikaszerűek, a feje pedig szőrös. Közelről nézve a pillangó olyan, mint egy gyönyörű köpönyeg alá bújt pók, vagy horgaslábú bogár, ellentmondásos, akár a vízben büszkén úszó hattyú, amely ha partra száll, ügyetlenül totyog rövid, uszonyos lábain, a büszkeség legkisebb jele nélkül. Bár időnként használok nagyítót, a növényeket és rovarokat soha nem ilyen túlrészletezett formában festem meg, hanem úgy, ahogy a hétköznapi szem látja őket.

Úgy hallottam, és láttam is néhány rajzon, hogy ha a dolgokat még a nagyító képénél is jobban felnagyítjuk, akkor egy újfajta szépség és élet tárul fel előttünk, amely a szemünk számára ismeretlen. A vér vörös, sűrű folyadék, de ha lencsén keresztül nézzük, apró lemezkék áramlanak benne. A férfiak szerelmének nedve is ilyen, az a kis meleg tócsa, amely miután előbukkan, néhány pillanat alatt fehérből átlátszóvá változik; nagyítólencsén keresztül nézve az is tele van nyüzsgő élettel. Egyetlen halpikkely is egy egész sivatag, amelynek dűnéit a szél gyűrűkbe fújta, és amikor arra gondolok, hogy hány apró pikkely van egy hal oldalán, megdöbbent, hogy mennyire kicsiny és nagy, sokféle és egyforma mindez egyszerre.

Swammerdam úr rajzait tavaly ismertem meg, és teljesen lenyűgöztek! Megfőzött egy szendert, majd felboncolta, és egy gyönyörűségesen szerteágazó idegtérképet talált. Még bizonyára rengeteg titok van rejtve a szemünk elől.

Más művészek munkáján keresztül értettem meg a sajátomat. Ezért mára már tudom, hogy amikor a kicsire figyelek, akkor nagyot festek, és a tájképeket és az emberi kapcsolatokat boldogan hagyom meg mások számára, hogy ők örökítsék meg. Isten gyönyörű világot teremtett, ahol minden jó, ahogyan Mózes könyve írja: „És látta Isten, hogy minden, amit alkotott, igen jó.” Örülök ezeknek a szavaknak, és úgy szeretem a rovarokat, ahogyan Istent. Amikor rovarokat festek, Istenre gondolok, és amikor egy pillangó szárnyát vizsgálom, Isten szól hozzám. Lehet, hogy lusta barát és csúnya nő vagyok, de festeni jól tudok. És az ecsetem hálával van tele.

Egykor úgy gondolták, hogy ha valahol sarat, húst vagy trágyát hagyunk elég hosszú ideig, akkor abból férgek bújnak elő. A kosz vagy a sár besűrűsödik, és féreggé válik, a rovarok tehát a semmiből születnek. Nagyanyám úgy hitte, hogy az idők kezdetén az ember is így született a világra. A por összesűrűsödött, Isten lelket fújt belé, és így született meg az ember a semmiből.

– Ez már nagyon régen történt? – kérdeztem a nagymamát, mert már nagyon öreg volt.

– Hatezer évvel ezelőtt.

Később rájöttem, hogy a nagymamám ezt a számot sok más kérdés megválaszolására is használta. „Hatezer évvel ezelőtt” annyit tett, mint az idők kezdetén, akkor, amikor Ádám találkozott Évával, abban a pillanatban, amikor Isten összes teremtménye elfoglalta a helyét a világban.

– Ha kezdetben az ember a porból született, akkor most miért nem?

– Ó, a világ olyan fáradt manapság! – sóhajtott válaszul a nagymama. – Belefáradt, hogy embereket szüljön. Ezért ezt nekünk magunknak kell megtennünk, ahogyan a többi nagy teremtménynek is. Ez a mostani világunk már csak apró teremtményeknek – hernyóknak, békáknak, pókoknak, hangyáknak – tud életet adni. Világra köpködi őket, mint az a kislány a varangyokat csuklás közben abban a tündérmesében. De a nagyobb teremtmények sokkal lassabban születnek. Egy madár két fészekaljnyi tojást rak egy nyáron, de egy ló csak egy csikót hozhat a világra ugyanennyi idő alatt. Az ember pedig még lábra sem tudja állítani a saját csemetéjét egyéves kora előtt!

Később azt is megértettem, hogy a nagymamám sokat látott, csak rosszul magyarázta a dolgokat. Az ő szeme nem tudta megkülönböztetni a pillangók petéit vagy a békák nemét, de ő legalább hagyta, hogy kérdezzek, és válaszolt is nekem, nem úgy, mint az anyám, akinek a fiókái sorra elpusztultak, és aki már csak suttogva beszélt.

A nagymama bőre napbarnított és ráncos volt. Napjait a szabadban töltötte, a kertet gyomlálta és gyógynövényeket szedett a mezőkről. Évről évre egy kicsit lassabb lett, de mindig ugyanolyan állandó maradt. Úgy állt az udvaron, mint a földből kinőtt vargányagomba. Az alakján minden olyan természetesen fonódott össze – a haja szürkén omlott a vállára, akár a zuzmó a fáról, a keze akár egy lapát, a körmei mindig koszosak voltak a munkától, de a mellei még nyolcvanéves korában is gyönyörű kereken domborodtak, mintha a benne élő nő mit sem változott volna az évek során, mindig ugyanaz maradt volna. Amikor nevetett, a nevetése úgy csilingelt, mint egy fiatal lányé.

A szeme alatti karikák olyan duzzadtak voltak, mintha az arca fölé mély íveket rajzoltak volna. Fogai, amelyekből a korához képest igen sok volt, fogkővel bevonva, széles vonalban futottak úgy, hogy az egyik fogat nehéz volt megkülönböztetni a másiktól. De ott állt, megbízhatóan, a legnagyobb természetességgel emelkedett ki a földből, a mellei szép ívben feszültek, és sem a szél, sem semmiféle sietség nem tudta megingatni.

A születésről és a fogantatásról a nagymamám igazán jól tudott beszélni, mert ő volt a falu bábája. A falubeli asszonyok több éven át őt választották erre a feladatra, ő pedig nem ellenkezett. Jól ismerte a gyógynövényeket, tudta, hogy melyik nyugtató hatású, és melyik enyhíti a fájdalmat, hogyan lehet megnyitni a nők ágyékát, és hogyan kell elállítani a vérzést. Ez értékes tudás volt akkoriban, ezért a nagymamát nagyra becsülték a falujában, néha még egy-egy nagyobb ház gazdája is hozzá küldte a cselédjét fejfájásporért.

Egyszer én is a tanúja lehettem egy szülésnek. Éppen a nagymama vigyázott rám, amikor segítségül hívták, így nem tehetett mást, magával vitt.

– Oda ülsz, ahová mondják, és nem kérdezősködsz – mondta, amikor felugrottunk a szekérre. – És ha kiküldelek, akkor kimész az udvarra, nem hallgatózol, és nem jössz be, amíg valaki érted nem megy.

Mindössze ennyivel készített fel arra, ami következett.

A ló egy tanya udvarán állt meg. Az ajtó kinyílt, és egy fiatal férfi lépett ki rajta ingujjban, egy kutya is jött vele, szorosan a nyomában. Mind a ketten, a kutya és a férfi is nyugtalannak tűntek, és kissé túl lelkesen üdvözöltek bennünket. A kutya nyüszített az izgatottságtól, körbe-körbe futott a gazdája lába körül, majd olyan erővel ugrott nekem, hogy majdnem ledöntött a lábamról. A férfi biccentett a nagymamának, és azonnal visszafordult az ajtó felé, előresietett, és csak a küszöbhöz érve vette észre, milyen lassú a vendége.

– Elnézést – mondta, és az arcán egyszerre villant feszült mosoly és a kétségbeesés árnya.

– Ó, értem – motyogta a nagymama, és szavainak ismerős csengése megnyugtatott kissé, mert minden más, főleg az a hatalmas kutya, igen különös volt számomra.

Odabent izzadság- és füstszag terjengett, és kutyaszag is, a konyhában három kutya is feküdt. Az egyikük, őszülő pofájú, az öregségtől elhomályosult szemekkel, felemelte nagy, busa fejét, és egyszer megcsóválta a farkát üdvözlésképpen. A másik kettő felállt, ásított, végigszaglászott bennünket, majd visszatelepedett a helyére.

A férfi odavezetett bennünket a hálószoba ajtajához, kinyitotta, és beeresztett minket a sötét szobába. Aztán becsukta mögöttünk az ajtót.

A szobában két nő volt, és rossz, áporodott levegő. Az ablakot szövetekkel takarták le, a résein csak vékony sugárban szűrődött be a napfény.

Az egyik nő a szoba közepén sétált fel-alá. Lassan körbesétált a szobában, újra és újra, és nem nézett a körülötte lévő emberekre. Időnként megállt, megfogta az ágy szélét, és körbeforgatta a csípőjét. Aztán, pár pillanattal a csípőforgatás után, folytatta a körbe-körbe sétálást. Ránéztem a nőre, és arra gondoltam, hogy a szülés nem szépít meg. A haja kócos volt, az arckifejezése feszült, a tekintete tompa, és még rendes ruha sem volt rajta. Csupasz hasa köré egy amulett volt kötve, ami meglepő volt számomra, mivel az amulettek tiltva voltak. Nagyanyám intett, hogy üljek le az ajtó melletti padra.

– Mióta sétál?

– Egész éjjel – válaszolta a másik nő, és a házigazda húgaként mutatkozott be.

A terhes nő hirtelen megtántorodott, mintha a lába nem bírta volna, és megállt az ágy végénél.

– Nem bírom – mondta, és sírni kezdett. A sógornője a segítségére sietett, egy agyagedényt és egy rongyot nyújtott át neki, de nem kérte.

– Muszáj kibírni – mondta a nagymama.

– Nem!

Aztán újrakezdődött a csípőforgatás és a zihálás, ami közben senki sem szólt semmit. A nő hangosan felüvöltött, mire a kutya visszavonyított az ajtó mögül, vagy lehet, hogy a férfi volt, nem tudom biztosan. Amikor az üvöltés abbamaradt, a nő megállt. A karjai, amelyekre támaszkodott, remegtek. Ekkor a nagymama odament az asszonyhoz, és a vállára tette a kezét.

– Amikor a baba megszületik, legalább négy órát aludni fog – mondta a nagymama halk hangon.

Az asszony felemelte az arcát, úgy nézett a nagymamára, mintha csak most vette volna észre, hogy bejött a szobába; mintha a négy óra a legcsodálatosabb ígéret lenne, amit valaha hallott.

– Négy óra – ismételte a nagymama.

A nő ajkait rövid zokogás hagyta el. Nem is tudtam, hogy felnőttek is kiadnak ilyen hangokat.

– A testünk tudja, hogyan kell ezt csinálni – mondta a nagymama. – Csak hagyja, hogy a teste tegye a dolgát, és hamarosan vége lesz. Hamarosan a gyermek is tudni fogja, hogyan kell egyedül élni, és mindketten alhatnak egy kicsit.

Kiosontam a konyhába, hogy megnézzem a kutyákat. A férfi az asztalnál ült, és kétségbeesetten simogatta az öreg kutyát. A kutya pedig hagyta, hogy vakargassa, pedig a lihegéséből ítélve már amúgy is nagyon melege lehetett, és valószínűleg szívesebben aludt volna a földön fekve.

A legfiatalabb kutya még mindig nagyon nyugtalan volt. A kamraajtó előtt szaladgált és nyüszített. Amikor kiléptem az ajtón, odaszaladt, és megnyalta a kezemet, mintha én beengedhettem volna a hálószobába.

A ház lakói katolikusok voltak, mivel az előszobában szenteket ábrázoló képek voltak, a szoba falán pedig egy Madonna és gyermeke kép volt bekeretezve. Ezt a képet már korábban is láttam, olcsó nyomatként árulták a vándorpiacokon. Mária és Jézus fényt árasztott, a Mária ölében fekvő, kendőbe bugyolált Kisjézus pedig úgy meredt a messzi távolba, távol az édesanyjától, mintha már sejtette volna, hogy hová sodorja majd az élet. A Madonna csak az egyik kezével tartotta a gyermekét, a másik keze az ölében pihent a kendőkötegben, a gyermek Jézus két keze pedig különböző irányokba nyúlt. Az egyik a fény felé emelkedett, de a másik, ami az árnyékban maradt, csak egy közönséges babakéz volt, amely gyengéden a Madonna mutatóujjába kapaszkodott. Csak néztem ezt a titokzatos kapcsolatot anya és gyermeke között, a szövetek mögül felsejlő kimondatlan ragaszkodást, és csodálkozva figyeltem, ahogy a szent és a hétköznapi összekapcsolódik a képen. És bár még csak nyolcéves voltam, megértettem, hogy ez a kép sok mindenről tudott: Jézus tudta, hogy mi vár rá, Mária tudta, hogy ki a gyermeke, a művész pedig, aki a képet festette, tudta, hogy az Úr is lehet csecsemő, hogy egy szűz is lehet anya, és hogy egy anya és gyermeke között lehetnek olyan titkok, amelyeket senki más nem ért.

Végül eljött a születés pillanata. A nagymama erélyesen kezdett beszélni, és hallottam, hogy bútorokat mozgatnak odabent, székeket tolnak arrébb, a nagymama pedig utasításokat ad a sógornőnek. Otthagytam hát a kutyákat és a férfit a konyhában, és visszasurrantam a szobába, mert kíváncsi voltam, hogyan születik egy ember a világra.

Az asszony jajgatása kiáltozássá változott, újra és újra azt ismételgette: – Nem fog megszületni! Nem fog megszületni!

– De igen, meg fog – felelte a nagymama.

A nő négykézláb állt a földön, a sógornőjének támaszkodva, széttárt lábakkal, és nyögdécselt. Sok olyat láttam, amit korábban még sosem, és aminek a részleteit felfognom is nehéz volt. És sok dolgot nem is értettem. A nagymama feltűrte a nő szoknyáját, és egy nedves rongyot hajtogatott a sógornő számára, hogy azzal törölgesse az asszony fejét. Az asszony csukott szemmel sikoltozott, ide-oda rázta a fejét, és megpróbálta megharapni a sógornője kezét, de az nem haragudott, csak megsimogatta. A nő maga alá pisilt, de a nagymama ezen sem lepődött meg, csak rongyokat tett alá.

Aztán láttam, hogy valami szilárd hirtelen megadta magát. Egy zárt dolog szivárogni kezdett, a hasa alakja megváltozott, a nő felsikoltott, egy pillanatig minden rossznak tűnt, és elmosódtak a határok. A nő teste megfeszült, és láttam, hogy ez mennyire fáj. Nem tudtam, hogy egy ember így is kinézhet.

Végül az asszony fáradtságtól remegő, szétnyitott combjai közül egy fekete, szőrös fejecske kandikált ki. Mint egy darab nedves, sötét bársony. A sógornő az asszony hullámzó hátát bámulta, és megtörölte a homlokát, pedig már nem is volt azon semmi törölnivaló, és hagyta, hogy a nő megszorítsa a másik kezét, amely a szorítástól teljesen elfehéredett és elvörösödött.

A nagymama az ujjával keresztet rajzolt a bársonyra, és halkan megszólalt.

– Sok haja van.

Aztán egy cuppanás hallatszott. A nagymama elkapta, rongyba tekerte, és felemelte az új embert. A felemelés gesztusára világosan emlékszem, emlékszem a nagymama csupasz karjára és az arckifejezésére. Megértettem, hogy ez volt az a pillanat, hogy erről szólt az egész, hogy ezért voltunk itt, és ehhez értett a nagymama.

Felsírt. Életben volt, itt volt a fényben, szilárd alakban. Húsból, vérből és hangokból állt. A nagymama megtörölte a gyermeket, és odatette a padlóra rogyott édesanyja testére. Mint egy pirosló füstölt sonka, gondoltam, és úgy döntöttem, hogy elfelejtem a nagymama korábbi utasításait, és mégis megnézem közelebbről.

A csecsemő bőrét vékony szőr borította, mint a téli fagyban bederesedő szakáll. Úgy nézett ki, mint egy aprócska, komoly és ráncos öregember. A homlokán hámlott a bőr, a szemöldöke között pedig mély barázdák húzódtak, mintha már a fogantatása óta aggodalmaskodott volna. Valaki kinyitotta az ajtót, talán maga a férfi volt az, belépett a kutyával együtt, hirtelen mindenki a földön fekvő nő köré gyűlt, és még a körülöttük szaladgáló kutyát sem kergette el senki.

– Arra gondoltam, hogy az Anna jó név lenne – mondta a gyermek anyja a férfinak.

– Hát lány?! – kiáltottam fel meglepetten.

– Mire megkeresztelik, gyönyörű lesz – mondta a nagymama, visszaparancsolt a padra, és a kutyát is a konyhába kergette.

De aztán már senki nem törődött se velem, se a kutyával, se azzal, hogy hol állunk, vagy mit mondunk. Mintha a szőrös, ráncos, és aggodalmas arcú Anna világra jöttével párhuzamosan eltűntünk volna a föld színéről. Mintha az újonnan megszületett gyermek teste, hangja és léte olyan erős volna, hogy minden más a semmibe veszne mellette. Megértettem, hogy a szobában ezzel hirtelen minden megváltozott, mert a férfi apává vált, a nő pedig anyává, és mindez az újszülöttnek köszönhető, és ezt már semmi sem veheti el tőlük.

Már délután volt, amikor hazaindultunk. A nap forrón tűzte a hátunkat, a földút pedig poros volt.

– Vedd fel a főkötőt – szólt rám a nagymama.

– De nem akarom, úgyis melegem van.

Ekkor a nagymamám kivette a kendőt a kötényem zsebéből, és szigorúan azt mondta: – Mondtam már neked, hogy mi történik a nő hajával, ha hagyja, hogy túl sokáig rásüssön a nap?

– Igen.

De a nagymamát ez nem akadályozta meg abban, hogy újra elmondja a régi verset:

A moly gyapjúból születik, a bolha trágyából.

Vegyél egy kis régi havat, almát,

tölgyfa kérgét és babot,

– ezekből lesz a légy.

Amikor a sajt megérik, lárvák bújnak elő,

Amikor a hús megrohad, lárvák bújnak elő.

Amikor a kéreg izzad, lárvák bújnak elő,

és a nő izzadságából bolhák ugrálnak elő.

Az esőből békák ívódnak.

A nő haja sziszegni kezd,

ha a nap kígyókká perzseli.

Ezeknél a szavaknál megállt, és megkötötte a csomót az állam alatt. A főkötővel a fejemen elképzeltem, hogy kígyóhajak nőnek ki belőlem: kígyócopfok, göndör fürtök, a nyelvüket öltögető hajtincsek. Elképzeltem, ahogy a kendőm alatt sziszegnek, és egy forró nyári napon egyszer csak elindulnak a kígyók, és gyorsan lecsusszannak a hátamon. Elképzeltem, hogyan gyűlnének össze éjszaka a párnámon, a hideg napokon pedig merev tekercsekbe tekeredve lógnának a fejemen.

A melegből a hidegbe, a sötétségből a fénybe, így pottyan a világba a meztelen embercsecsemő. A világ csörömpöl és visszhangzik, elvakít és hűvös, a gyermek pedig a meleg ölből a semmibe pottyan, idegen kezek kapnak utána, ragadják meg a grabancánál fogva, egy rongy törli le az arcát. De alighogy a szobában elhallgatnak az emberi kiáltások, előbb a nagyobb, aztán a kisebb emberé, máris csend lesz, és mindaz, ami alig egy pillanattal ezelőtt még valami volt, hirtelen eltűnik.

Amikor tanúja voltam Anna születésének, akkor értettem meg azt is, hogy a felejtés egyből a születés után elkezdődik. A vizes, lüktető, morajló, sötét és puha otthon hirtelen eltűnik valahol a kezdeti félhomályban, abban a testetlen félhomályban, amellyel a kezdetek általában tele vannak, és amelybe hajnalban az álmok beleolvadnak – az ember mindezt hátrahagyja a születés pillanatában, és hamarosan arra sem emlékszik, hogy mindez valaha létezett.

Így változik meg a létezésünk formája. Valamivé válunk, és ezzel megszűnünk valami más lenni. Ki volt az az aggodalmas arckifejezésű, pihés szőrrel borított kicsike lény, aki egyszer csak előbukkant a remegő combok közül? Ki lehetett ő, mielőtt Annának nevezték el, az előző létformájában?

Néha elgondolkozom azon, hogy az élet vajon csak a korábban megtapasztaltak állandó elvesztése? Az éjszakán át a reggelbe jutunk, és azon nyomban elveszítjük az előző nap apró részleteit. Új bőrt növesztünk, és továbbmászunk előre, mindig egy kicsit nagyobbak leszünk, de az emlékezetünk ugyanolyan hiányos marad.

Ám vannak pillanatok, amikor a feledés függönye egy pillanatra fellibben, és az ember hirtelen visszaemlékszik. Láttam, ahogy Anna megnyugodott, amint meghallotta az édesanyja szívverését. Abban a pillanatban eltűnt a szobából, és visszasüllyedt anyja méhének lüktető, lágy sötétségébe. A szemének még nem alakult ki a színe, a tekintete még olyan volt, mint a sötét víz, de már emlékezett. Vajon mit tapasztalt, amikor visszalépett a jelenlegi énjét megelőző időbe?

LARVA

(lárva)

Tízéves voltam, amikor új lelkész érkezett a gyülekezetünk élére. Az új lelkész új módon prédikált, amitől a felnőttek úgy néztek egymásra, mintha nem tudnák, mit gondoljanak.

Az egyik prédikációjában a lelkészünk arról beszélt, hogy a folyók árvizei a tengerbe ömölve tengeri szörnyekké válnak. Ez meglepett, mert a folyó ismerős és kedves volt számomra, hiszen keresztülfolyt a városunkon, és nehéz volt elhinni, hogy ennyire idegenné és félelmetessé változhat, amikor a tengerbe ömlik. Persze azt is tudtam, hogy a folyó veszélyes, és minden évben áldozatokat követel magának. Egyszer még a mi utcánkból is a folyóba fulladt egy velem egykorú lány: emlékszem, hogyan keresték őt rudakkal és hálókkal, és hogyan találták meg a holttestét két nappal később, egy kereskedő stégjének köteleibe gabalyodva. Azt is láttam, hogyan sodor el a víz egy egész kunyhót, amelyet a vihar borított a vízbe, vagy egy felfordult csónakot. De szörnyekről még sosem hallottam.

Hogyan válhat egy folyó szörnyeteggé, csak azért, mert a szokásosnál több víz folyik benne? Csak ültem az istentiszteleten, kendővel a fejemen, tisztára kefélt körmökkel, és a felnőttek arckifejezését figyeltem, azt remélve, hogy megállapíthatom, vajon ez tényleg a valóság-e vagy kitalált történetet mesél a lelkész.

– Léteznek tengeri szörnyek? – súgtam a mellettem ülő mostohaapám fülébe.

– Hisz ezt mondta az imént a lelkész – súgta vissza Jacob.

– De igazából.

– A lelkész számos országban járt.

– Én még soha nem láttam a tengert.

– A tenger messze van, Maria.

A tenger tényleg messze volt, már-már a világunk szélén, de most értettem meg először, hogy a folyón keresztül mégis kapcsolatban állunk vele. Mindig is szerettem nézni a hajókat, ahogy keresztülúsznak a városon: átsiklanak a híd alatt és eltűnnek a Szent Katalin-templom mögött, mozgást hozva a tájba. Most azonban megértettem, hogy a folyó nemcsak egy változatos tájelem, hanem egy út is, amelynek a másik végén a tenger terül el. Az árral szemben haladó hajók a tengerpartról érkeztek, néha egészen a tengeren túlról is. Képzeletemben a tenger gazdag volt és hatalmas, mert bőséges termése elég volt ahhoz, hogy mélyen a szárazföld belsejébe is jusson belőle, és mert minden, amit a tengerből szállítottak hozzánk a folyón keresztül, nagy zsákokban, a hajók fedélzetére halmozott hatalmas kupacokban, szénásszekér méretű ládákban érkezett.

A tenger azonban ellentmondásos volt. A folyónak is megvoltak a maga veszélyei, a felszín alatt megbúvó sziklák körül örvények alakultak ki, amik botokat, gallyakat gyűjtöttek magukba, mintha valami ismeretlen állat építette volna őket. A folyónak mindig megvolt a maga iránya, akarata és vízillata, a felszínét nem törték meg hullámok. A tenger viszont – úgy hallottam – napszaktól függően bármilyen irányba áramolhatott, és a magassága is ingadozott, így aztán soha nem lehetett tudni, honnan jön a víz, vagy hogy pontosan hol van a tenger széle.

Ennyit tudtam a tengerről, de a szörny, amely a vizek keveredésével keletkezik, felkavarta a képzeletemet. Talán az áradó folyó annyi iszapot szállít, hogy a vízben keringő barna anyagörvények élőlényekké sűrűsödnek? Vagy lehet, hogy az örvények ereje óriáskígyóvá egyesíti az áradó folyóba esett kígyókat?

– Testvéreim, a világ él! – kiáltott fel a lelkész, kezével hevesen mutogatva a szószékről. – És ez bizonyítja Isten létezését is! Ugyanezt az igazságot tanítják a természetfilozófusok is. A világ kicsi és nagy születései összefüggnek egymással, az egyik tanúságot tesz a másikról, a kicsi a nagyról és a nagy a kicsiről.

A szószék mennyezetére festett csillagokra és a Holdra mutatva a lelkész így folytatta: – A kozmosz olyan, mint az emberi test. A kozmosz hatással van ránk, és mi is hatással vagyunk a kozmoszra. Talán ti is ismertek valakit, akinek minden újholdkor fáj a feje. Talán ti is észrevettétek, hogy a vízbe dobott kövek valahol máshol vihart keltenek. Minden teremtett lény egyetlen testet alkot, a folyók úgy folynak alá a hegyekből, mint a vizelet az emberi hólyagból, a fák úgy emelkednek ki a földből, mint a hajszálak az emberi fejbőrből, a föld ereiben nemesfémek folynak, a borostyán pedig olyan, akár a fülzsír a kő fülében. De, testvéreim, vajon befejeződött-e már a teremtés munkája? Nem! A teremtés folytatódik, messze fent az égben, ahol új csillagok születnek azért, hogy beragyogják az égboltot. Ahogyan a gyermekek piszkos hajából tetvek születnek, ugyanúgy, az égiek által kiválasztott salakból is új csillagok születnek. Így magyarázzák a természetfilozófusok is, és mi is így látjuk ezt. Könyörögjünk – mondta végül a lelkész, és a gyülekezet megkönnyebbülten hajtotta le a fejét és húzta ki magát az ismerős szavak hallatán.

Új csillagok tényleg születtek, ezt tudtam, mert a nagymamám is látta egyszer. Még gyermekkorában, 1604-