Hajnal Kitti – Álarc

©Hajnal Kitti, 2023

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-09-6

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Krisz egyszer már előbújt. A családja nagyon rosszul fogadta, végül betudták fiatalkori botlásnak, és ő nem merte kiábrándítani őket. Most komoly barátnője van, rendezett élete, egy rakat szorongása, na és egy keserédes titka: Marci. Marci ugyanis felforgatja az életét: elbűvöli, egyszerre nyugtatja meg és kavarja fel, vele úgy érzi, végre önmaga lehet. Csakhogy felmerül a kérdés: képes vállalni, ki ő valójában? Ledobni az álarcot, és szabad lenni?

Mindenkinek, aki álarcot visel.

Annak is, aki levette.

Köszönet

Tirának.

A kávénak.

A türelemnek.

A gyógyító időnek.

A szerető családomnak.

1. fejezet

Az ezüstlánc meglebben a nyakában, ahogy felkel. A tekintetem a kulcscsontjára siklik, majd a vállának ívét figyelem, miután hátat fordít nekem. Annyira tökéletes az alakja, vékony, de erős, és pontosan tudom, mennyire kemények az izmai a tapintásom alatt. Mint az előbb is, miközben…

Több, mint egy éve ismerem, mégis amikor néhány hete elcsábított, meglepett vele. Nem mintha tiltakoztam volna, elvégre azóta vonz, mióta először megláttam. Néha fogalmam sincs, hogyan álltam meg, hogy ilyen sokáig ne kezdjek vele…

De, pontosan tudom, hogyan. A lebukástól való félelem pont elég erőt adott hozzá. Ő azonban átlátott az álarcomon, és miután hónapokig csendben figyelte a vergődésem, végül hamarabb lépett, mint én mertem volna. Bár ha rajtam múlik, talán sosem történik köztünk semmi.

Nem bírom ki. Felkelek, szorosan mögé lépek, átölelem. Visszadobja a pólóját a földre, és felnevet.

– Készülsz valahová? – suttogom a fülébe. A kezem közben birtoklón csúszik a csípőjére, majd beszökik az alsója alá, nem is értem, miért vette vissza. Nyakának bőrét kóstolom, amitől szaggatottá válik a légzése, és biztosra veszem, hogy nyert ügyem van. Hátrahajtja a fejét, nagyobb teret enged a számnak, lihegve löki magát a tenyerembe, a szenvedélye, ha lehet, még jobban feltüzel. Megpördül, forró csókba von, a falnak szédülünk tőle. Biztosan nem jutunk el az ágyig, pedig két lépésre van…

Megint hátat fordít, a falnak támaszkodva zihál, én pedig a tarkóját csókolom, miközben elveszem az óvszeres dobozt az éjjeliszekrényről. Élesen szívja be a levegőt, ahogy ismét a testébe enged, a hangja csupán rekedt suttogás, amikor megszólal.

– Mire vársz?

Nem vallom be neki, hogy csupán az agyát akartam húzni, hanem lágyan ringani kezdek, bár tudom, hogy ez sosem elég. Most mégsem szól rám érte, hagyja a lassú tempót jó darabig, talán azért, mert már egyszer megkapta, amit akart.

A jobbjával továbbra is támaszkodik, a bal keze azonban a csípőjén tartott ujjaimra szorul, tisztán érződik, hogy közel jár. A zihálása felerősödik, ellepi a tudatomat a hangja, hamar átdob a határon engem is.

Nem húzódom el, élvezem, ahogy a karomban csillapodik, mielőtt röviden felnevetne.

– Hú, de imádom veled a szexet!

Ez pillanatok alatt kijózanít. Nem mutatom, de ahogyan ezt mondta, az szíven ütött. Mindig sejtettem, hogy azért kezdett velem, mert tudja, hogy úgysem akarnék tőle többet. Magam sem értem, miért fáj mégis.

– Részemről a szerencse – poénkodom el, mire vigyorogva hátranéz, és játékosan eltaszít magától.

– Adsz egy törölközőt?

Teljesítem a kérését. Nem megyek vele, megvárom, míg végez, csak aztán zuhanyozok le. Az ágyon heverészik, amikor visszaérek, a telefonját bújja.

– Amúgy húzzak el? Átjön a csajod? – kérdezi fel sem pillantva.

Megvonom a vállam, és mellé dőlök. Végigsimítok a hasán, mire jólesően felmordul. Tetszik a hang, van benne valami végtelenül szexi.

– Kettő nekem is sok a jóból – villantja rám a mosolyát. Eldobja a mobilt, átkarolja a nyakam, és bár a csókjában ígéret rejlik, megértettem a szavait, leállok. – Szóval?

– Szóval mi?

Marci továbbra is választ vár, nekem azonban kireppent a fejemből, mire.

– Maradhatok, vagy programod van?

– Maradj – kérem. Ezt várhatta, mert újra a hátára fekszik, kitapogatja a telefont, és zenét kapcsol. A dal beteríti a szobát, lustán dobolom a taktust, miközben szótlanul heverészünk.

Eleinte beérte annyival, hogy jött, szeretkeztünk, aztán lelépett. Ez a második alkalom, amikor nem siet sehová. Ezzel egyelőre én sem tudok mit kezdeni, leginkább sodródom az árral, élvezem a kettőnk közé feszülő, kellemes némaságot.

Furdal a lelkiismeretem Era miatt. Hetek óta csalom, pedig sosem voltam hűtlen senkihez. Nem érdemli meg, hogy ezt csináljam vele, de egyszerűen képtelen vagyok ellenállni Marcinak. Másnak tudnék, de neki biztosan nem.

A hasára gördül, így közelebb kerül egy kicsit. Ösztönösen mozdulok, a számmal végigsimítom a vállát, apró puszit helyezek rá. Szórakozottan rám pillant, felfelé görbül a szája, és hozzám hajolva a számra tapad.

Imádom a csókjait. Annyira szenvedélyes és akaratos, mégis azonnal megadja magát nekem, ha szexre kerül a sor. Pedig olyan erő lakozik benne, hogy egyetlen szóval sem tiltakoznék, ha másképp szeretné…

Elereszt, és hosszan kifújja a levegőt.

– Oké, ezt most fejezzük be, mert megint rád mászom.

Az alkarjára könyököl, és nem titkolom, hogy engem sikerült egyetlen csókkal ismét bezsongatnia. Végighúzom a kezem az oldalán, mire csiklandósan összerándul.

– Ne már! – szól rám röhögve.

Megállapodik a kezem a derekán lévő hosszú, fehér sebhelyen. Az ujjaim újra és újra végigszaladnak rajta. Korábban sosem jött szóba, hogy bármilyen balesete lett volna, szóval ez újdonság volt, amikor először láttam póló nélkül. Eddig nem kérdeztem rá, mindig lefoglalt valami más, most viszont a kíváncsiságom győz.

– Elárulod, hogyan szerezted?

Hátrafordul egy pillanatra, aztán folytatja, amit elkezdett, és rájövök, hogy zenét keresett, mert hamarosan felcsendül egy kellemesebb dallam. Nem ismerem, de tetszik.

– Hétévesen kitaláltam, hogy megtanulok egyedül fára mászni. Hamar rájöttem, hogy nem tudok, csak alattam épp egy kerítés volt. És még szerencsém is van, hogy ennyivel megúsztam.

– Aú… – szökik ki a számon reflexből, Marcit viszont rázza a röhögés.

– Makacs gyerek voltam. Amint begyógyult a sebem, akkor is felmásztam arra a kurva fára. Azzal a lendülettel eltörtem a bal lábam, szóval azóta az egyetlen magaslat, amire szeretek felmászni… – Visszalök a hátamra, és az ölemre ül, elakad a szavam a tekintete intenzitásától. A kezem önkéntelenül indul meg, rászorítok a csípőjére, végigsimítok a tetoválásán, de lesöpri magáról az érintésem. – De nem most – jelenti ki, és újra mellém dől. Nevetünk. – Csavarogjunk! – mondja hirtelen. Felpattan az ágyról, a ruháiért nyúl, elégedetlenül figyelem, ahogy magára húzza őket. Így is észveszejtően néz ki, csak azzal sikerül kiragadnia a bámulásából, hogy hozzám vágja a pólómat. – Hízelgő, de öltözz, vagy itt hagylak!

– Hová megyünk? – érdeklődöm, miközben magamra tornázom a nadrágot. Marci vállat von.

– Sétálni, kajálni, ami jön.

– Eléggé hó vége van… – felelem magam elé motyogva, de meghallja.

– Akkor meghívlak.

Nem pont erre akartam kilyukadni, de nem vitatkozom, mert ilyesmiben vele képtelenség. Fogalmam sincs, honnan van ennyi pénze, de eddig sosem láttam, hogy bárminek megnézte volna az árát, mielőtt a kasszához ment, ilyen luxust pedig még soha senkitől nem tapasztaltam. Nálam mindig az árcédula a mérvadó, őt viszont abszolút hidegen hagyja, némelyik cucca pedig szerintem egy heti fizetésem, ha nem több.

– Várj!

Elkapja a karom, mielőtt az ajtóhoz érhetnék, és mohón megcsókol. Elillan tőle minden gondolatom, a nyelvén kívül semmi más nem létezik, a bőre illata megvadít, szinte beleszédülök, amikor elenged.

– Csak ilyenem volt – vigyorog rám, és már a bejáraton kívül is van, mire egyáltalán észbe kaphatnék. Ha így folytatjuk, ki fogja csinálni az önuralmam. Vagy beleszeretek, ami egy brutálisan rossz ötlet.

***

A legrosszabb az egészben, hogy amíg Marcival vagyok, annyira természetes minden. Beszélgetünk, hülyülünk, jól érzem magam vele, semmi más nem számít. Amint viszont elbúcsúzunk, rám zuhan a lelkiismeretem, és agyonnyom.

Zenét hallgatok. Bár még mindig kicsit az együtt töltött idő hatása alatt állok, már szállingóznak be a tudatomba a szokásos önmarcangoló gondolatok. Mégis mi a jó istent művelek hetek óta?

Sosem voltam csapodár. Akadtak nagyon nyomulós időszakaim, de sosem akkor, amikor épp jártam valakivel, sőt, leginkább akkor tomboltam, amikor véget ért egy kapcsolatom. Most azonban egy másfél éves, stabil kapcsolatban élek, lassan az összeköltözés lenne esedékes, mert Erával nagyon egy hullámhosszon vagyunk, kedves, jó fej, szeretem…

Belépek a lakásba, de nem kapcsolok lámpát. Kintről beszűrődik némi világosság, pont elég ahhoz, hogy levetkőzzek, és a kanapéra heveredve bámuljak magam elé. Tudom, hogy nem mehet így sokáig. Nem tisztességes, amit teszek, mégsem fordul meg a fejemben, hogy nemet mondjak, amikor Marci feljön hozzám. Sőt, ma én kérdeztem meg, ráér-e, miután Era lerázott, hogy tanul.

Lehunyom a szemem, visszajátszom magamban az elmúlt pár órát. A várakozást, amíg Marci ideért, a szenvedélyt, ami lángolt bennünk, a bőrének tapintását, a hangját, miközben zihált…

Felsóhajtok, amikor ráébredek, hogy újra vágyakozom. Nem tudom, hogyan csinálja, de egyszerűen megunhatatlan. Az elején próbáltam azzal mentegetni magam, hogy régen voltam sráccal, de ez olcsó hazugságnak bizonyult. Marci rám néz, és tetőtől talpig lángba borulok egyetlen pillantástól. Fogalmam sincs, hogyan éri el, de mióta megkaptam, körülötte forog az egész világom. Mintha nem is léteznék, amikor nem vele vagyok. Semmi sem fontos, semmi sem köt le, azt várom, mikor találkozhatok vele ismét. Az a baj, hogy tisztán érzem, ez részemről rég nem csupán a szexről szól.

Megijeszt, ami köztünk van, és rengeteg oka van, miért. Ott van például, hogy megcsalom a párom. Vagy akár az, hogy egy sráccal teszem. Mégsem ezek okozzák a riadalmam, hanem hogy már azelőtt beleszédültem, hogy lefeküdtünk volna. Addig legalább lehetett plátói, most viszont…

Akarom őt, pedig nem szeretnék komoly férfi partnert. Megrémítenek a lehetséges hátrányok, a titkolózás pedig hosszú távon fárasztó. Mégis, amikor el akarom nyomni, másodpercekig tart csupán a gondolat, mert rögtön felrémlik bennem a mosolya, vagy az a hihetetlen szenvedély, amivel csókol, és végem van.

Pedig nem tervezek a szüleim elé állni azzal, hogy ne haragudjanak, mégsem futó hóbort volt, csak egy nagyon vaskos hazugsággal etettem őket. A fene sem akarja felborítani a végre ismét békés életét. És különben is…

Úgysem kellenék neki.

2. fejezet

– Mi baj van?

Vivi hátra sem pillant, folytatja a mosogatást, én viszont kukán üldögélek a konyhaasztalnál. Fél órája érkeztem, azóta őt faggattam, hogy ne magammal kelljen foglalkozni. Pedig azért jöttem, hogy kiöntsem a lelkem, a gyerek is alszik, a férje munkában, itt lenne az alkalom.

– Olyan fancsali pofát vágsz, hogy tuti van valami.

Elmosolyodom. A terítő mintáját bámulom, közben viszont egyfolytában pörgetem magamban az elmúlt pár hét eseményeit. Egy hónapja nem jöttem át a nővéremhez, ha belegondolok, hihetetlen sok dolog történt azóta.

– Megcsaltam Erát.

Vivi hátát látom csak, de az feltűnik, hogy abbamarad a mozdulat, amivel a tányért mossa. Végül leteszi, elzárja a vizet, megtörli a kezét, és lassan megfordul, a pultnak támaszkodik. Nem vádló a tekintete, inkább csak meglepett.

– Azt hittem, jól megvagytok.

– Én is. És így is van… csak…

Elakadok. Nehéz megfogalmazni, pedig készültem rá. Vivi viszont nem ismeri Marcit, nem biztos, hogy megérti, miért annyira erős a kísértés, valahányszor csak meglátom. A csend azonban úgy tűnik, beszédesebb, mint hittem.

– Szóval pasi – állapítja meg. Első reakcióként elnevetem magam.

– Ennyire egyértelmű?

– Igen.

– De miért?

Vivi megcsóválja a fejét. A szekrényből elővesz egy csokit, majd miután leült velem szemben, kibontja, darabokra töri a táblát, és felém nyújtja. Ha én ideges vagyok, alkoholra vágyom, de vele inni nem lehet, ő az édességet használja stresszoldásra.

– Azért, mert te a férfiakhoz húzol, és apáék kedvéért játszod meg, hogy nem így van.

– Ez nem igaz – hárítok azonnal, Vivi tekintete viszont belém fagyasztja a szót. Még nem fejezte be.

– Tudom, ezerszer megbeszéltük. Elvagy a csajokkal. De miközben minden más pasi rajtafelejti egy jó nőn a pillantását, te kizárólag a fiúkat stírölöd. Ne nézz ilyen kétségbeesetten! Csak az látja, aki figyel. Én meg szoktalak.

– Óriási.

– Szóval? Alkalmi a srác, vagy bele vagy zúgva?

Nem felelek azonnal. Elveszek egy újabb darab csokit, azt forgatom a számban, pedig csupán másodperceket nyerek vele. Én akartam beszélni róla, mégis annyira nehéz.

– Neki alkalmi vagyok.

– Tehát nem fogsz lépni – állapítja meg. Hevesen rázom a fejem, mert a gondolattól görcsbe rándul a gyomrom, hogy bármi változzon. Most jó így, stabil, Era mellett nyugodt, és a szüleim sem gyanakodnak végre. Elegem van a veszekedésből.

– Felesleges lenne.

– Kinek?

– Ne kezdjük ezt! – szólok rá, erre megkeményedik a tekintete, én pedig azonnal behúzom a nyakam. Felidegesítettem.

– Ha az első lenne, esküszöm, békén hagynálak. De elég élénken emlékszem, hogy a legutóbb is rosszul döntöttél.

– Az egy jó döntés volt – ellenkezek, Vivi azonban látványosan legyint.

– Fél év depresszióval járt, még most is elég ritkán látlak nevetni. De te tudod, ha el akarod rontani az életed, én nem menthetlek meg magadtól.

Kiszárad a szám. Elesettnek tűnhetek, mert Vivi megszán. Közelebb lép, megsimogatja a fejem, engedi, hogy hozzábújjak. Gyerekként is mindig ezt csináltam, és vele nem zavar, hogy azóta felnőttem. Őt nem érdekli, hogy érzékenyebb vagyok, mint mutatni próbálom.

– Legutóbb azt mondtad, soha többé. Mi történt? – kérdezi, miközben kedveskedve borzolja a hajamat.

– Átlátott rajtam.

– Azt nem nehéz, ha valakinek jó szeme van – mondja nagyon halkan. – Mesélsz?

– Már meséltem róla – árulom el. Jó, nem sokat, nehogy gyanút fogjon, mert ő túlságosan ismer. – Marci az. Egy hónapja feljött hozzám, és…

***

– Szia!

– Helló!

Még integet is köszönésképp. Nem nagyon szeret kezet fogni, úgyhogy nem szoktam erőltetni, hanem elállok az útjából, hogy beengedjem. Ez zsinórban az ötödik alkalom a hónapban, hogy felhív, van-e kedvem összefutni, filmezni vagy dumálni. Régen is jóban voltunk, elég sokat találkozunk, de inkább társaságban, úgyhogy még mindig nem tudom mire vélni a mostani érdeklődését. Ráadásul bármennyire is kedvelem, egyre inkább érzem, hogy kísértést jelent. És én nem szeretem a kísértéseket, mert kevés ideig tudok ellenállni.

– Kérsz valamit?

– Inni? – kérdez vissza. Megtorpanok, mert nem nagyon értem, mi másra szólhatott volna a kérdés, de amikor felmerül bennem, mire utalhatott, elbizonytalanodom, majd sebesen elvetem az ötletet. Eddig nem tűnt úgy, hogy flörtölne velem, szóval biztosan én gondolom túl.

– Aha.

– Nem, köszi, talán majd később.

Nem árultam el neki, hogy már láttam a filmet, amit meg akar velem nézni. Szóval kicsit unom, egyébként sem nagy durranás, így a tekintetem folyamatosan Marcira téved, bármennyire próbálom elkerülni.

Annyira helyes. Tisztában is van vele, néha őszintén nem értem, hogy nincs az egekben az egója. Nem mintha szerény lenne, sőt borzasztóan öntudatos.

Szeretem a szőkének ezt az árnyalatát. Természetes, és biztos vagyok benne, hogy puhák lehetnek a tincsei, szívesen megérinteném őket. Az arca frissen borotvált, és bár még sosem láttam borostásan, nagyon kíváncsi lennék rá.

Kiszúrja, hogy nézem, egy pillanatra találkozik a tekintetünk, én pedig úgy csinálok, mintha épp arra fordultam volna. Talán egy percig sikerül elhitetnem magammal, hogy nem voltam átlátszó, Marci azonban halk, csuklásszerű hangon elneveti magát.

– Jó, eddig bírtam – szólal meg, és mielőtt visszakérdezhetnék, megmozdul, mellém térdel. A szemembe néz, majd a számra szorítja a sajátját, és a gondolat, hogy tiltakoznom kellene, voltaképp azonnal ki is röppen a fejemből.

Imádom, ahogy csókol. Erőteljes, vadítóan domináns, de csak kóstolót kapok, rögtön elenged. Én viszont már ennyivel túl vagyok a határon, azonnal visszahúzom magamhoz. Úgy tűnik, az előzőt tényleg csupán ízelítőnek szánta, mert ezúttal sokkal szenvedélyesebb, szinte falja a számat, levegőt is alig kapok. Az ölembe mászik, és amikor megérzem, mennyire kíván, megőrülök. A fenekére simítom a kezem, pedig lassan lehetetlen ennél közelebb lennem hozzá, de két éve nem éreztem ilyet, és most döbbenek rá, mennyire hiányzott.

Fogalmam sincs, mióta vagyunk egymáshoz tapadva, ép gondolatom is alig marad, az ujjaimat bebújtatom a pólója alá, forró bőrét érintem, feljebb gyűröm a hátán az anyagot. Engedelmesen dől kicsit hátra, hogy ledobja magáról, de amikor visszahajolna a számra, megállítom. Összevonja a szemöldökét.

– Azt ne mondd, hogy ennyi volt.

– Dehogy mondom – felelem azonnal. A kulcscsontját figyelem, egyszerűen muszáj megkóstolnom, erősen megszívom a bőrét, felnyög. Emlékeztetem magam, hogy az előbb még mást akartam. – Bent kényelmesebb.

A szobába érve az ágyra teperem. Nem hittem, hogy hagyja, de szinte azonnal a derekam köré fonja a lábait, félreérthetetlenül dörgölőzik hozzám, legszívesebben leszaggatnám magunkról a ruhákat, hogy végre tényleg érezzem őt. Vagy megérzi, vagy neki is ugyanez jár a fejében, mert hirtelen ellök, és a nadrágjához nyúl, gyors mozdulattal tornázza le magáról, majd az enyémre siklik a pillantása.

– Vetkőztesselek? – kérdi vigyorogva. Kapcsolok, és én is leszórom a maradék ruhámat.

Felgyulladok, ahogy végre meztelenül simulunk egymáshoz. A vágy túl erős, kapkodok, türelmetlen vagyok, Marci mégsem szól, mintha átragadna rá is a hevességem. Sejtem, hogy pár pillanatnyi fájdalmat okozok, érzem azon, ahogy élesen veszi a levegőt, de nem állít le, magamtól pedig képtelen lennék rá. Elveszek a testében…

Ahogy rendeződik a légzésem, úgy tolul minden az elmémbe. Nem merek Marcira nézni, nem akarom, hogy észrevegye rajtam, mennyire összezavart. Felkönyököl mellettem, én viszont makacsul a plafont bámulom. Kitartó, de végül halkan felszusszan, és arrébb mozdul.

– Használhatom a fürdőd?

– Persze.

Ezzel kiránt a dermedtségből, de továbbra sem tudok a szemébe nézni, gépiesen kelek fel, és keresek neki egy törölközőt. Elkapja a karom, eléri, hogy találkozzon végre a tekintetünk, de rekordgyorsasággal fordulok el, úgyhogy elenged. Lemosdik, elköszön, majd magamra hagy a lelkiismeretemmel.

***

Beleszédülök az emlékbe. Vivi elenged, visszaül a székére, ismét felém nyújtja a csokit. Elfogadom, aztán szótlanul bámulunk egymásra néhány percig, míg meg nem unja.

– Ott tartottunk, hogy rád mászott.

A részletekbe azért nem avatom be, címszavakban összefoglalva viszont tényleg ez a lényeg, szóval bólintok.

– Utána?

– Pár napig nem jelentkezett, aztán hirtelen beállított hozzám, és rám hagyta, én meg nem bírtam magammal. Nem erőltette, tudtam, hogy tehetünk úgy, mintha semmi sem történt volna. Csak épp annyira vonz, hogy ezek után képtelen voltam nem hozzáérni. Azóta pár naponta nálam köt ki, és hát nem sakkozni szoktunk.

– Ki hitte volna – vágja rá Vivi, de azért mosolyog, mielőtt ismét elkomorulna. Görcsbe ugrik a gyomrom az arckifejezésétől. – Szerelmes vagy?

Azonnal tagadni akarok, mégis, amikor megszólalnék, nem jön ki hang a torkomon. Ingerülten simítok végig a halántékomon, és legszívesebben elbújnék a világ elől.

– Nem tudom – felelem végül halkan, ez pedig közel áll egy beismeréshez. – Fogalmam sincs, mit érzek. Azt tudom, hogy kell. Olyan, mintha vele kapnék levegőt, mintha…

Elakadok, Vivi azonban legnagyobb megdöbbenésemre befejezi helyettem a mondatot.

– Mintha vele nem lenne folyton nappal is sötét.

– Mi van?

– Antinál ugyanezt mondtad.

Kisebb sokkot kapok. Megkísérlem a visszaemlékezést, feldereng bennem egy hasonló beszélgetés, talán három évvel ezelőttről, miközben mentegetem magam, ismétlem, hogy én nem akartam ezt, hogy küzdöttem…

– Eh.

Értelmesebb reakció egyszerűen nem jut eszembe. Nem mintha Vivi elítélne, akkor is azt válaszolta, hogy ezért nem kellene rosszul éreznem magam, a szerelem szép. Az is volt, amíg csak a kettőnké volt Antival. A problémák utána jöttek, szépen sorban, és mire észbe kaptam, elveszítettem.

– Még most sem állsz készen, ugye?

– Nincs mire.

Vivi felsóhajt. Látom, hogy meg akar szólalni, végül mégsem teszi, ettől azonban sokkal rosszabbul érzem magam.

– Majd elmúlik.

– És attól jó lesz? Hagyod őt is kisétálni az életedből? – kérdezi Vivi, ezúttal némi ingerültséggel a hangjában, mintha kezdene dühbe gurulni. Kiakasztottam.

– Annyira nem hinném, hogy a része akarna lenni – vonom meg a vállam, és gyorsan folytatom, mielőtt Vivinek esélye lenne lehurrogni. – Antival egyértelmű volt. Megmondta, mit akar, tudtam, mire számítsak. Tudod, hányszor hallottam, hogy Marci kifejti, neki nem kell kapcsolat? Nem éri meg felrúgni az életem, akármit is érzek iránta. Úgyis hamarosan rám un.

– Biztos, hogy ez nem védekezés nála? Úgy értem, egyedül könnyebb, és a megfelelő személyre vár? Vagy lehet, hogy olyan hibbant, mint te.

Felröhögök. Vivi összehúzza a szemöldökét, én pedig hárítón emelem fel a kezem. Bunkó voltam, ez nekem is leesett.

– Mindig romantikus voltál – jegyzem meg, erre ismét ugyanolyan arcot vág.

– Te is, úgyhogy ne játszd az agyad! – A hangja csattan, így azonnal visszaveszek.

– Bocs.

– Szóval félsz szerelmes lenni, és inkább esélyt sem adsz – öszszegzi, nekem azonban nincs kedvem ehhez a körhöz.

– Mit nem értesz azon, hogy nincs mire?

Feladja. Legyint, de olyan hévvel, hogy lever egy poharat az asztalról. Szerencse, hogy műanyag, így nem törik, a hang ennek ellenére élesnek hat a beálló csendben.

– Így huszonöt évesen elkezdhetnél végre felnőni, és megtalálni a saját utad. Amin te akarsz járni, nem mások.

Nem reagálok. Felkelek az asztaltól, jelezve, hogy most már megyek, Vivi pedig ismer annyira, hogy azonnal lekattan a témáról. Konok vagyok, én is tudom, de nincs kedvem folytatni ezt a beszélgetést. Igazság szerint egyetlen dologra vágyom: arra, hogy megcsörrenjen a telefonom, és Marci nevét lássam a kijelzőn.

3. fejezet

– Biztosan ne segítsek?

– Hagyd csak! Bőven elég a főzés, amikor tanulnod kellene – felelem. Era rám hagyja, mosolyogva visszafordul a könyvéhez, én pedig igyekszem nem zavarni. A konyhaasztalnál tanul, míg készül az ebéd, és néha nem lehetek eléggé hálás, amiért nem fut világgá, amikor a családom bejelentkezik hozzám.

A fél napom ráment a takarításra, de messze nem tökéletes a munkám. Nem tudom, miért töröm magam, igazság szerint bármit csinálok, az a szüleim szemében sosem lesz tökéletes, mintha én magam lennék selejtes. Talán túldramatizálom, de tényleg rengetegszer érzem így.

Most, hogy végeztem, nem tudok mit kezdeni magammal. Apáék kettőre ígérték magukat, és még csak fél egy, Era elfoglalt, én pedig egyre idegesebb vagyok. Persze semmi értelme, nem szúrhatják ki rajtam, mi történik a háttérben, mégis attól tartok, átlátszó vagyok, mintha minden hiba, amit elkövetek, rám lenne írva. Mostanában akadt pár alkalom, amikor megcsúsztam, és biztosra veszem, hogy lesz még ilyen.

Marcit akarom. A mobilom anélkül kerül a kezembe, hogy átgondolnám, aztán gyorsan lebeszélem magam arról, hogy ráírjak. Körülbelül negyedóráig sikerül lefoglalnom magam, utána feladom.

Este ráérsz?

Felszusszanok, amint rájövök, mit művelek. Azt sem tudhatom, Era marad-e éjszakára, nem kellett volna feltennem ezt a kérdést. Ráadásul itt ül mellettem fél méterre, én meg képes vagyok randit szervezni. Szégyellnem kellene magam.

Ma nem jó, bocs. Ha mégis, kereslek.

Először megkönnyebbülök, rögtön utána azonban leterít a csalódottság. Ráadásul eszembe jut, hogy talán épp mással van, azért rázott le. Meglep és zavar, hogy féltékeny vagyok valakire, aki talán nem is létezik. Nem mintha nem tudnám, hogy Marcinak megvannak a kalandjai…

– Kikérdezel?

Era kérdése ránt ki a gondolataimból. Elém tolja a könyvet, a tekintete várakozó, vissza kell emlékeznem, mit is vár tőlem.

– Persze – felelem némi fáziskéséssel, aztán bambán újra rápillantok. – A kérdéssort, légyszi, mert egy sort sem értek.

– Jaj, ne haragudj! – neveti el magát. Csilingelőn, vidáman, szeretem, amikor így kacag. Azt kedveltem meg benne azonnal, hogy visszafogott, ugyanakkor őszinte. Annyira, amennyire én sosem leszek, úgyhogy jól kiegészítjük egymást. Mondhatni, ő szedett fel engem, mert magamtól sosem léptem volna. Talán akkor jobban jár, de ezt már sosem tudjuk meg.

– Na, miért nézel így?

Úgy tesz, mintha zavarban lenne, de a szeme közben vidáman csillog. Áthajolok az asztal felett, megcsókolom, de mielőtt belemélyednénk, visszahúzódom a helyemre. Aztán felolvasom az első tétel kérdését, és a következő egy órában arra koncentrálok, hogy egyáltalán jó-e a válasza, mert nem sokat értek a témához. Közben néha-néha felkel, megkavarja vagy fűszerezi az ételt, kóstol, kapok én is pár falatot. Istenien főz, pedig saját bevallása szerint akkor kezdte, amikor elkerült otthonról, nem egészen két éve. Nekem nem sok tehetségem van a főzéshez, úgyhogy felnézek rá. Bár apám szerint egy férfinak amúgy sincs semmi keresnivalója a konyhában, úgyhogy akkor sem tanulhattam volna otthon bármit az ételekről, ha érdekelt volna.

Összerándulok, amikor meghallom a csengő hangját. Szívem szerint könyörögnék, hogy maradjunk itt, hagyjuk figyelmen kívül, de persze nem teszem, hanem hamis mosolyt varázsolok az arcomra, és felkelek ajtót nyitni. Minden lépés ólomnehéz, mintha legalábbis kivégzésre készülnék, nem egy ebédre a családommal. Valljuk be, szánalmas vagyok.

– Nagy volt a forgalom.

Apám ezzel nyit, köszönés helyett, mert a késésért elnézést kérni degradáló számára. Mégsem teszem szóvá, hanem némán elveszem a szatyrokat édesanyámtól. Kipakolok belőle, addig is elfoglalom magam, fél füllel figyelem, ahogy Erával beszélgetnek. Nevetséges, de ő sokkal jobban kommunikál velük, fesztelenül, önmagát adva, miközben én az órát lesem, és a távozásukat várom rögtön az érkezésükkor. Talán át kellett volna hívnom Vivit, vele biztonságban érzem magam, olyanban, amit Era sosem tud majd megadni, akkor sem, ha egyszer elveszem. Vivi olyan, mint a kés, ami átfut a vajon, határozott, akaratos, és megvéd minden egyes megjegyzéstől vagy gyanakvó tekintettől. Ha ő nincs, talán túl sem élem, amikor én voltam a család fekete báránya. Bár kár áltatnom magam, még most is az vagyok, épp szunnyadóban. Csak bírjam ki, hogy így is maradjon…

– Ó, gondolatolvasó vagy, Erika! – szólal meg elragadtatva anyám, amikor meglátja, mit rak le elé Era. Most igazán büszke vagyok rá, mert nem súgtam, és anya kedvencét főzte. Nekem egészen idáig fel sem tűnt. – Pont mondtam Misinek, hogy jövő héten csinálok. Imádja a brassóit, tudtad?

– Talán egyszer említetted – válaszolja Era kedvesen, majd ő is leül az asztalhoz. Evés közben legalább keveset kell beszélni, és amikor befejezzük, a munkámról faggatnak. Egy szót sem értenek belőle, de anya kitartó, apám pedig amúgy sem túl érdeklődő. Neki mindegy, amíg jól fizet, és képes vagyok eltartani magam belőle.

– Tényleg nem értem, miért éltek külön. Ha egy lány így tud főzni, azt ki kell használni! – célozgat ismét anyám, engem pedig lever a víz. Era rám sandít, láthatja rajtam a pánikot, mert kényszeredetten elmosolyodik, és kiment.

– Még tartjuk az önállóságunkat. Míg el nem végzem az egyetemet, a barátnőimmel lakom, ez mindenkinek így kényelmes. Krisz amúgy is remekül gondoskodik magáról.

– Férfiról a nő gondoskodjon, már megbocsáss. – Apám hangja szinte dörren, összerázkódom, mintha villám cikázna át rajtam. – Még a végén lecsapnak a kezéről, mert bamba!

Gyilkos csend köszönt be, de csak egy pillanatra. Győz az évek rutinja.

– Ma már más idők járnak – összegzi anyám, és végre lekerülök a terítékről, az egyetemről faggatják Erát, aki készségesen válaszolgat. Én is szeretnék ennyire könnyed lenni, de sosem ment. Engem mintha mindig vizsgáztatnának, és eleve bukásra állok.

Az ajtónak támaszkodom, amint végre csend borul a lakásra. Legszívesebben pezsgőt bontanék, nem is vagyok messze tőle, Era talán nem teszi szóvá. Tényleg nem, csak közelebb sétál, átölel, kapaszkodom belé, mint egy kisgyerek, néha kifejezetten zavar, hogy az ilyen érintések között olyan ritkán lobban fel bennem igazán a vágy. Pedig az illata isteni, a bőre forró és kívánatos, voltaképp meg is kaphatnám, ha próbálkoznék, hiszen sosem mondott eddig nemet. Mégis csak álldogálok, szorosan a dereka köré fonva a karjaim, belélegezve a samponjának illatát, amit már alig érezni. Így nyugodt. Ez a biztonság, amire igazán vágyom az idő nagy részében.

– Nagyon kiborítottak?

Nem reagálok, úgyis tudja, hogy a családommal komoly szakadék tátong köztünk, egyedül az okát nem érti, és nem tervezem beavatni. Sőt, ha mellette maradok, úgysem kell tudnia róla. Soha. Már nem lesz miről beszélni. A titok örökre elásva.