Text copyright © 2020 by Elizabeth Lim

Cover Illustration © Kelly Chong

Cover Design by Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Map copyright © 2020 by Virginia Allyn

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC., New York

Translation © 2025 by Herman Alexandra

Anyának, amiért bátorságot ad,

apának, amiért táplálja a fantáziámat,

és Victoriának, mert mindig velem nevet az úton.

Egykor volt édesanyám.

Ő tanított meg rá, hogyan sodorjam meg a legfinomabb fonalat és cérnát az udvarunk eperfáin élő selyemhernyókból. Türelmesen beáztatta az ezernyi gubót, majd együtt feltekertük a finom fonalakat a faorsókra. Amikor látta, milyen fürgén dolgoznak kis ujjaim a rokkán, úgy sodorva a selyemszálakat, mint a hold sugarait, arra buzdította apámat, hogy vegyen magához varrónőnek.

– Tanulj ügyesen apától! – mondta, amikor apám beleegyezett. – Ő a legjobb szabó Gangszunban, és ha szorgalmas leszel, egy napon talán te is szabóvá válhatsz.

– Igen, anya – válaszoltam engedelmesen.

Talán, ha akkor elmondta volna, hogy a lányok nem lehetnek szabók, máshogy alakul a történetem.

Miközben anyám a bátyáimat nevelte, a bátor Finlit, a bölcs Sendót és a vad Ketont, apa megtanított a vágásra, az öltésre és a hímzésre. Arra edzette a szememet, hogy az egyszerű vonalak és formák mögé lásson, hogy irányítsa az árnyékokat, és kiegyensúlyozza a szépséget a szerkezettel. Mindenféle anyaggal megtanított bánni, a durva pamuttól a legfinomabb selyemig, hogy uralni tudjam őket, és megértsem, milyen érzeteket keltenek a bőrön. Ha kihagytam egyet, az összes öltést újra kellett kezdenem, és a hibáimból megtanultam, hogy akár egyetlen öltésen is múlhat, illik-e majd a ruha a viselőjére, vagy sem. Hogy egy óvatlan szakadást ugyan ki lehet javítani, de a nyoma mindig ott marad.

Apa leckéi nélkül sosem lehetett volna belőlem birodalmi szabó. De anyám belém vetett hite adta a bátorságot, hogy egyáltalán megpróbáljam.

Esténként, miután bezárt a bolt, anya balzsamot dörzsölt fájó ujjaimba.

– Apa keményen dolgoztat – mondogatta gyakran.

– Nem baj, anya. Szeretek varrni.

Megemelte az államat, hogy egyenesen a szemembe nézhessen. Bármit is látott benne, aggodalommal töltötte el. Felsóhajtott.

– Apád lánya vagy, az már biztos. Jól van, de emlékezz rá, hogy a szabóság nem csak mesterség, művészet is! Ülj az ablak elé, érezd a fényt, nézd a felhőket és a madarakat! – Elhallgatott, majd a vállam fölött átpillantva szemügyre vette a mintákat, amelyek kivágásán egész nap dolgoztam. – És ne felejtsd el élvezni, Maia! Magadnak is készítened kellene valamit.

– De nincs szükségem semmire.

Anya elgondolkodva félrebiccentette a fejét. Miközben kicserélte a leégett füstölőrudacskákat a családi oltárunknál, felemelte a szentély mellől Amana egyik szobrát a három közül. Elnagyolt faragványok voltak, az arcuk és a ruhájuk már megfakult a naptól.

– Mi lenne, ha elkészítenéd az anyaistennőnk három ruháját?

– Anya, azt nem lehet. Azok… – tiltakoztam tágra nyílt szemmel.

– …a legszebb ruhák a világon – fejezte be anyám helyettem, majd összeborzolta a hajamat, és homlokon csókolt. – Majd segítek. Együtt megálmodjuk őket.

Megöleltem anyát, a mellkasába temetve az arcomat, olyan erősen, hogy csilingelő nevetés tört fel a torkából, amely a cimbalom húrjainak lágy pengésére emlékeztetett.

Bármit megadnék azért, hogy újra hallhassam azt a nevetést! Hogy még egyszer láthassam anyát… hogy megérinthessem az arcát, és végigsimítsak vastag, fekete hajfonatán, miközben hullámzón, szabadon a hátára omlik. Emlékszem, hogy bárhogy is próbáltam, sosem tudtam olyan puha selymet szőni, mint a haja. És arra, hogy azt hittem, a szeplők az arcán és a karján valójában csillagok. Keton és én az ölében ültünk, miközben én megpróbáltam megszámolni, a bátyám pedig letörölni őket.

És micsoda történeteket hallottunk tőle! Anya álma volt, hogy elhagyjuk Gangszunt, és a tenger mellett éljünk. Elmondta nekünk a meséket, amelyeken felnőtt, a félelmet nem ismerő tengerészekről, vízi sárkányokról és a kívánságokat teljesítő aranyhalakról, Sendo lelke pedig mélyen magába zárta őket.

Anya hitt a tündérekben és a szellemekben, ahogy a démonokban és az istenekben is. Megtanított amulettet varrni az áthaladó utazóknak, papírszövetből formákat vágni, amelyeket elégettünk az ősök tiszteletére, és varázsigéket írni, hogy elijesszük a gonosz lelkeket. De mindenekelőtt a sorsban hitt.

– Keton azt mondja, nem az a sorsom, hogy szabó legyek, mint apa – zokogtam neki egyik délután, a bátyám szavaitól mélyen megbántódva. – Hogy a lányok csak varrónők lehetnek, és ha túl sokat dolgozom, nem lesznek barátaim, és egy fiúnak sem kellek majd…

– Ne hallgass a bátyádra! – vágott közbe anya. – Ő nem érti, milyen adottságod van, Maia. Még nem. – Letörölte a könnyeimet a ruhája ujjával. – Ami igazán számít, az az, hogy te akarsz-e szabó lenni.

– Igen – válaszoltam halkan. – Mindennél jobban. De nem akarok egyedül lenni.

– Nem leszel – ígérte. – Az nem a sorsod része. A szabók közelebb állnak a sorshoz a legtöbb embernél. Tudod, miért?

Mélyen elgondolkodtam.

– Apa azt mondja, hogy az öltései életre keltik a munkáját.

– Ennél többről van szó – válaszolta anya. – A szabóság olyan mesterség, amit még az istenek is tisztelnek. Van benne valami mágikus. Még a legegyszerűbb fonálnak is hatalma van.

– Hatalma?

– Meséltem már neked a sors fonalairól?

Megráztam a fejem.

– Mindenkinek van egy fonala, amelyet a sors összeköt valaki máséval… olyasvalakiével, aki arra született, hogy mellette legyen, és boldoggá tegye. Az enyém apáéhoz van kötve.

A csuklómra és a bokámra pillantottam.

– Nem látok semmit.

– Nem is lehet – kacagott kedvesen anya. – Csak az istenek látják. Lehet, hogy a fonál hosszú, hegyeken és folyókon átívelő, és évekbe telik, mire megtalálod a végét. De tudni fogod, amikor találkozol az igazival.

– És ha valaki elvágja? – kérdeztem aggodalmasan.

– Semmi sem vághatja el, mert a végzet a legerősebb ígéret. Összeköt benneteket, akármi történjék is.

– Úgy, ahogy össze vagyok kötve veled, apával, Finlivel… és Sendóval? – Dühös voltam Ketonra, ezért nem érdekelt, hogy a legfiatalabb bátyám és én össze vagyunk-e kötve.

– Valahogy úgy, mégis másképp. – Anya megérintette az orromat, majd szeretetteljesen megdörzsölte. – Egy napon majd megérted.

Azon az éjszakán elővettem egy piros fonálgombolyagot, és a bokámra kötöttem belőle egy darabot. Nem akartam, hogy a bátyáim meglássák és kicsúfoljanak, ezért a nadrágszáramba rejtettem a lelógó végét. De miközben a bokámat csiklandozó titkommal járkáltam, azon tűnődtem, vajon érezni fogok-e valamit, amikor találkozom azzal, akivel a sors akarata szerint együtt kell lennem. Vajon olyan lesz, mintha meghúzná valami a fonalat? Vagy kinyúlik, és összeköti magát a másik felével?

Hónapokig viseltem a bokámon azt a zsinórt. Lépésről lépésre szétfoszlott, nem úgy, mint a hitem a sorsban.

Egészen addig, amíg a sors el nem vette tőlem anyát.

Lassan vitte el a halál, úgy, mint a boltunk előtti ciprust. Mindennap hullottak a levelek a vékony ágakról, először csak néhány, majd egyre több és több, ahogy felderengett az ősz. Végül egy napon arra ébredtem, hogy minden ága kopasz. És a ciprusunk nem létezett többé, legalábbis tavaszig.

Anya nem élte meg a tavaszt.

Az ősz egy-egy kósza köhögéssel kezdődött számára, amelyek mindig a mosolya mögé próbált rejteni. Elfelejtette beletenni a káposztát a húsos gombócba, amit Finli annyira imádott, és nem emlékezett a hősök nevére a mesékben, amiket Sendónak és nekem mesélt elalvás előtt. Sőt, engedte, hogy Keton nyerjen a kártyában, és túl sok pénzt adott neki a piaci kiruccanásaira.

Nem igazán aggasztottak ezek a tévedések. Arra gondoltam, anya biztosan szólna, ha nem érezné jól magát.

Majd egy téli reggelen, amikor épp felékesítettem Amana szobrait a nap, a hold és a csillagok ruháival, amelyeket együtt készítettünk, anya elájult a konyhában.

Rázogatni kezdtem. Olyan kicsi voltam még, hogy a fejét is túl nehéznek éreztem, miközben felemeltem, és az ölembe fektettem.

– Apa! – sikoltottam. – Apa! Anya nem ébred fel!

Azon a reggelen minden megváltozott. Ahelyett, hogy az őseimhez imádkoztam volna, hogy minden jót kívánjak nekik a túlvilágra, arra kértem az isteneket, könyörüljenek meg anyán. Amanához imádkoztam, a három szoborhoz, amelyeket kifestettem és felöltöztettem, hogy hagyja őt életben. Hogy láthasson felnőni engem és a bátyáimat, és ne hagyja egyedül apát, aki annyira szereti őt.

Minden alkalommal, amikor lehunytam a szemem, és elképzeltem a jövőt, teljesnek láttam a családomat. Láttam anyát apa mellett állva, ahogy nevetve kínoz minket a főztje isteni illatával. Láttam magam körül a bátyáimat: Finli emlékeztetett rá, hogy üljek egyenes háttal, Sendo odacsúsztatott nekem még egy mandarint, Keton pedig a copfomat húzogatta.

Mekkorát tévedtem!

Anya egy héttel a nyolcadik születésnapom előtt meghalt. Azzal töltöttem a születésnapomat, hogy fehér gyászruhát varrtam apámnak és a testvéreimnek, melyeket a következő száz napban viseltünk. Abban az évben különösen hidegnek tűnt a tél.

Levágtam a piros fonalat a bokámról. Látva, mennyire összetört apa anya nélkül, arra jutottam, hogy senkihez nem akarok kötődni, mert nem akarok olyan fájdalmat érezni, mint ő.

Ahogy teltek-múltak az évek, egyre kevésbé hittem az istenekben, a varázslatban pedig már egyáltalán nem. Végeztem az álmaimmal, és minden erőmmel azon voltam, hogy összetartsam a családomat, hogy erős legyek apáért, a bátyáimért és magamért.

Minden alkalommal, amikor egy kis boldogság szivárgott be a szívem repedésein keresztül, és megpróbálta újra egésszé tenni, a sors közbeszólt, hogy emlékeztessen az elkerülhetetlenségére. Megragadta a szívemet, és apránként összetörte: amikor Finli meghalt, azután Sendo, majd amikor Keton lebénult lábbal és kísértetekkel a tekintetében tért vissza.

A korábbi énem mindig magához vette a szíve darabjait, és fáradságot nem ismerve újra összevarrta őket. De többé már nem az a Maia voltam.

Eldöntöttem, hogy mostantól másképp lesz. Mostantól, ha a sors utolér, egyenesen szembenézek vele, és a kezembe veszem.

Mostantól fogva nem lesz szívem.

ELSŐ FEJEZET

Ezernyi piros lámpás világította meg az Őszi Palotát, olyan vékony zsinegekre kötve, hogy tetőről tetőre lebegő papírsárkányoknak tűntek. Egész éjjel képes lettem volna nézni, ahogy a szélben táncolva, ragyogó fénnyel festik meg az alkonyt… de gondolatban egészen máshol jártam. Az ide-oda mozgó lámpások tengere alatt ugyanis a Pompás Harmónia terét épp a császári esküvőre készítették elő.

A tér látványa, amely Khanudzsin császár és Sarnai úrnő esküvőjének tiszteletére pirosba öltözött, azonban nem tudott felvidítani, annak ellenére, hogy milyen keményen dolgoztam, és mennyi mindent feláldoztam a békéért, ami az egyesülésükkel végre A’landiba költözik.

De már nem ugyanaz a Maia voltam, mint azelőtt.

Az Őszi Palota cinóbervörös kapuja dübörögve kinyílt, és átverekedtem magam a szolgák tömegén, hogy egy pillantást vethessek az esküvői felvonulásra. A menetet ugyanis Sarnai úrnő apja, a sanszen vezette. Látni akartam a férfit, aki kivéreztette az országomat, akinek a háborúja elragadott tőlem két testvért, és akinek a puszta említésébe felnőtt férfiak borzonganak bele.

A sanszen, akinek aranyberakásos páncélja úgy csillogott gazdagon megmunkált, smaragdzöld kabátja alatt, mint egy sárkány pikkelye, egy fenséges, fehér csődörön lovagolt. A szakálla és szemöldöke már őszülni kezdett. Nem tűnt olyan félelmetesnek, mint amilyennek képzeltem… amíg meg nem láttam a szemét: fekete gyöngyként csillogott, vadul, mint a lányáé, csak kegyetlenebbül.

Mögötte lovagolt kedvenc harcosa, Xina nagyúr, és a sanszen három fia… mindhármuk szeme olyan sötét és nyugtalanító volt, mint az apjuké. Őket egy seregnyi katona követte, akik a sanszen hímzett emblémáját, a tigrist viselték a kabátjuk ujján.

– A sanszen felemelkedik a Harmónia Csarnokának lépcsőjén – jelentette be hangosan Jun főminiszter –, ahol a lányát, Sarnai Opai’a Makangot bemutatják a császár menyasszonyaként.

– Holnap pedig – folytatta Jun főminiszter –, a császár udvara helyet ad az Ajándékok Bemutatásának. A harmadik napon Sarnai úrnő hivatalosan is elfoglalja a helyét Khanudzsin császár, a Mennyek Fia mellett, császárnéként. Aznap díszvacsorát tartunk, hogy megünnepeljük a házasságkötésüket az istenek színe előtt.

Az esküvői zene egyre csak áradt, és összeolvadt a sanszen és csapata menetelésének hangjával. Petárdák durrogtak, olyan hangosan, mint a mennydörgés, és az esküvői dobok minden egyes ütésétől rezgett a föld a talpam alatt. Nyolc férfi sétált át a termen, egy hímzett selyemmel és türkiz-arany sárkánymintás, üvegezett csempével bevont arany gyaloghintót cipelve a vállukon.

Amint a sanszen elfoglalta a helyét a terem előtt, Khanudzsin császár kilépett a gyaloghintójából. A zene elhallgatott, és mindannyian mélyen meghajoltunk előtte.

– Ezer Ország Uralkodója – kántáltuk –, a Királyok Khaganja, a Mennyek Fia, Amana Kegyeltje, A’landi Dicsőséges Vezetője, kívánjuk, hogy élj tízezer évig!

– Az istenek hoztak, Makangisz nagyúr! – üdvözölte Khanudzsin császár a sanszent. – Megtiszteltetés, hogy az Őszi Palotában fogadhatlak.

A palota mögül tűzijáték tört az égbe, magasan a csillagok fölé robbanva.

– Ó! – kiáltott fel egyszerre a tömeg, tátott szájjal csodálva a látványt.

Egy ideig én is csatlakoztam hozzájuk. Még sosem láttam tűzijátékot. Sendo egyszer megpróbálta elmondani, milyen, bár ő sem látott soha.

– Olyan, mintha tűz- és fénylótuszok virágoznának az égen – mondta.

– Hogy megy fel olyan magasra?

– Valaki fellövi – válaszolta, majd vállat vont, amikor hitetlenkedve összevontam a szemöldökömet. – Ne vágj ilyen képet, Maia! Nem tudhatok mindent. Lehet, hogy varázslat.

– Mindenre ezt mondod, amit nem tudsz elmagyarázni.

– És az miért baj?

Kitört belőlem a nevetés.

– Nem hiszek a varázslatban.

De ahogy néztem az égbe robbanó tűzijátékot, ahogy a lövedékek rikító sárgán és pirosan szétfröccsentek az éjszaka sötétjében, arra gondoltam, hogy a varázslat egyáltalán nem ilyen. A varázslat a csillagok vére, ahogy aláhullik az égből, a mágikus ollóm éneke, amely alig várja, hogy csodát hozzon létre fonálból és reményből. Nem pedig égre hajított színes por.

Miközben a körülöttem állók éljeneztek, nyolc fiatalember egy újabb aranyhintót vitt a császár mellé. Minden oldaláról lámpások lógtak, megvilágítva egy gondosan megfestett főnixet.

A császár sárkányához illő főnixet. Hogy új életet leheljen az országba, és segítsen neki feltámadni a háború poraiból.

A szolgálók letették a gyaloghintót, de Sarnai úrnő nem lépett ki belőle. Olyan hangosan jajgatott, hogy még a tér másik feléről is hallottam. Néhány faluban a hagyomány megkövetelte, hogy a menyasszony jajgasson az esküvő előtt, a tisztelet jeleként a szülei felé, akiket nagy fájdalommal jár elhagyni.

De ez nem vallott a sanszen lányára.

Egy katona széthúzta a hintó függönyét, és Sarnai úrnő a császár és az apja mellé támolygott. Egy rubinvörös, hímzett selyemfátyol takarta el az arcát, ruhájának uszálya messzire kígyózott mögötte, bíborvörösen a halvány holdfényben. Még csak nem is csillámlott, mint a ruhák, amelyeket én készítettem neki, a nap nevetéséből szőve, a hold könnyeivel hímezve és a csillagok vérével megfestve. Furcsállottam, hogy a császár nem ragaszkodott hozzá, hogy a menyasszonya Amana egyik ruháját viselje, hogy lenyűgözze a sanszent.

A homlokomat ráncolva hallgattam a jajgatását; az éles hang belehasított a feszült csendbe.

Sarnai az apját üdvözölve meghajolt, majd térdre rogyott Khanudzsin előtt.

A császár lassan, szertartásosan elkezdte felemelni a fátylát. A dobszó újrakezdődött, majd egyre hangosabbá és gyorsabbá vált, míg végül már zúgott tőle a fülem, és forogni kezdett velem a világ.

Azután, amikor a dobok elérték a mennydörgő tetőpontot, valaki felsikoltott.

Tágra nyílt a szemem. A sanszen félrelökte Khanudzsint, és megragadta a lányt a nyakánál fogva. A Harmónia Csarnokának nyolcvannyolc lépcsőfoka fölé emelte sikoltozó, rugdosódó áldozatát, és letépte róla a fátylat.

A menyasszony nem Sarnai úrnő volt.

MÁSODIK FEJEZET

A hamis hercegnő lába vadul kalimpált a szoknyája alatt, szétszaggatva az esküvői ruhája hosszú szaténuszályát.

– Hol van a lányom? – üvöltötte a sanszen.

Addigra mindenki fogadásokat kötött körülöttem a szegény lány sorsára. „Vajon a sanszen vágja el a torkát, vagy a császár öli meg előbb?” „Nem, életben hagyják, hogy beszéljen. Csak azután ölik meg.”

– É-é-é-én nem tudom – zokogta a lány, egyre erősebben jajgatva, majd megismételte: – Nem tudom.

Ahogy a sanszen a kőlépcsőre ejtette, felsikoltott.

– Találd meg a lányomat! – parancsolta őrjöngve a sanszen a császárnak. – Találd meg Sarnait, különben nem lesz esküvő… csak háború!

A fenyegetés mindenkit elhallgattatott a téren.

Hol lehet Sarnai úrnő?, gondoltam. Hát nem érdekli, hogy ezrek fognak meghalni, ha nem lesz esküvő?

„A háború sosem ér véget – mondta egyszer Keton. A legfiatalabb bátyám olyan ritkán beszélt azokról az időkről, amikor Khanudzsinért harcolt, hogy nem tudtam elfelejteni a szavait. – Hacsak a császár és a sanszen nem köt fegyverszünetet. Az újév hajnalán találkoztak, hogy békét kössenek. A sanszen beleegyezett, hogy visszavonja a csapatait délről, és megerősíti a császárhoz való hűségét. A császár megígérte, hogy cserébe feleségül veszi a sanszen lányát, és összeköti a vérvonalaikat. A sanszen lánya azonban visszautasította. Az apja hadseregével harcolt. A saját szememmel láttam: vad volt, mint bármely más harcos. Legalább ötven férfit megölt aznap.” Keton egy ideig nem szólt. „Azt mondják, azzal fenyegetőzött, hogy inkább megöli magát, mint hogy hozzámenjen a császárhoz.”

Amikor Keton megosztotta velem ezt a történetet, nem hittem neki. Melyik lány ne akarna hozzámenni egy olyan csodálatos emberhez, mint Khanudzsin császár?

De most, hogy ismertem Sarnai úrnőt – és a császárt –, már nem így gondoltam.

Isteneim! Remélem, nem tett semmi meggondolatlanságot!

Lábujjhegyre álltam, hogy jobban lássam, mi történik, de hirtelen éles, égető fájdalom hasított a szemem hátuljába. Gyorsan dörzsölni kezdtem. Ömleni kezdett a könnyem, hogy megpróbálja elmosni a forróságot. De a pupillám csak még erősebben égett, és vörös fényt pillantottam meg a tenyeremre tapadt könnyekben.

Ne, ne, ne, ne most! Az arcomat eltakarva próbáltam elrejteni Bandur átkának nyomát, a szörnyű árat, amit azért fizettem, hogy elkészítsem Sarnai úrnő ruháit, és biztosítsam a békét A’landi számára.

A szívem zakatolni kezdett a mellkasomban, és a gyomrom vadul kavargott. Forróság öntötte el a testemet, és a földre kuporodtam.

Azután hirtelen megszűnt az égő érzés a szememben.

Kitisztult a látásom. Már nem láttam magam körül a lármás tömeget. Hallottam a fecsegésüket és a mozgolódásukat, de mintha nagyon-nagyon messze lettek volna. A szemem és a fülem valahol máshol járt, a testemen kívül.

Ott voltam a Harmónia Csarnokának lépcsőjén. A levegő kén- és salétromszagú volt a tűzijátéktól, és fehér füstcsíkok festették meg az eget.

Láttam a lányt rózsaszínre festett ajkával és könnyáztatta arcával, és felismertem: Sarnai úrnő egyik szolgálólánya volt az. A birodalmi őrök felemelték a lépcsőről, miközben Khanudzsin császár közeledett hozzá.

A császár nehezen fogta vissza a haragját: az ujjai rángatóztak, csupán néhány centire a tőrétől, amelynek aranymarkolatát mesterin elrejtették selyemruhája rétegei és egy jádeamulettel teli, vastag táska alá.

Letérdelt a lány mellé, majd megfogta a kezét, és kioldotta a csuklójára erősített kötelet. Egyszer mellém is ugyanígy térdelt le, amikor fogoly voltam. Milyen csodálatosnak hittem akkor! Nem tudtam, hogy erős bűbáj hatása alatt állok, amit a fővarázsló bocsátott a császárra.

Edan varázslata nélkül izzadságcseppek csillogtak Khanudzsin nyakán, és a háta megfeszült az ünnepi viselet nehéz rétegei alatt.

Azon tűnődtem, vajon a sanszen is észrevette-e.

Az uralkodó megemelte a lány állát, olyan erősen az állkapcsába nyomva az ujjait, hogy felhorzsolta a bőrét.

– Beszélj! – parancsolta.

– Felség… az úrnő nem mondta el, hová megy. Ő… megkért, hogy teázzunk vele, hogy megünnepeljük az eljegyzését, és nem utasíthattuk vissza. – A szolgálólány a császár köpenyébe temette az arcát.

– Tehát megmérgezett.

Félelem szakította meg a lány éles, mohó lélegzetvételeit.

– Amikor magamhoz tértem, az ő ruháit viseltem, és azt mondta, megöl, ha nem veszem át a szerepét.

Khanudzsin elengedte a lányt. Felemelte a karját, minden bizonnyal azért, hogy elrendelje, vigyék el, és csendben végezzék ki valahol, amikor…

– Xina nagyúr eltűnt! – kiáltott fel a sanszen egyik embere.

Hirtelen ismét elsötétült előttem a kép. Bármi is szakított el korábban a testemtől, megint úrrá lett rajtam, és újra a császár szolgái között találtam magam. A fülem zúgott a Xina nagyúr miatt támadt felfordulástól.

– Kerítsétek elő őket! – kiáltotta Khanudzsin császár. – Tízezer jen lesz a jutalma annak, aki megtalálja és visszahozza a sanszen lányát, és kilencfokú kivégzés jár annak, aki segíti a szökését.

Kilencfokú kivégzés. Ez nem csupán a bűnös halálbüntetését jelentette, hanem a szüleiét, a gyerekeiét, a nagyszüleiét és a szülei testvéreiét, vagyis a teljes vérvonalét.

Zsibbadtan néztem, ahogy szétszéled a tömeg; az eunuchok, mesteremberek, katonák és szolgák mind Sarnai úrnő keresésére indultak. Tudtam, hogy nekem is el kell mennem, mielőtt még valaki észrevesz, vagy meglátja, hogy vörösen izzik a szemem.

De nem tudtam megmozdulni… nem, amíg a dobok olyan vadul dübörögtek, hogy úgy éreztem, maguk a felhők is beleremegnek. A dobszó felingerelt, és minden egyes puffanás mélyen zengett a csontjaimban, emlékeztetve rá, mivé készülök válni.

„Tudtad, hogy régen dobszóval próbálták elijeszteni a démonokat? – Bandur gúnyolódása még mindig a fülemben visszhangzott. – A dobok hamarosan csak a szívre emlékeztetnek majd, amely valaha a tiéd volt. Minden dobbanás, amit figyelmen kívül hagysz, a hideg, ami megérint, mind a sötétség jele, amely hamarosan magába zár. Egy napon elválaszt majd mindattól, amit ismersz, és ami fontos neked: az emlékeidtől, az arcodtól, a nevedtől. Még a varázslód sem fog szeretni, amikor démonként ébredsz fel.”

– Ne! – suttogtam, a szívemre téve a kezemet, hogy érezzem egyenetlen ritmusát.

Még ott volt.

Nem váltam démonná. Egyelőre.

Amint a császár feleségül veszi Sarnai úrnőt, és biztosítja a békét A’landi számára, amikor apa, Keton és az a’landik biztonságban lesznek, minden egyes pillanatot annak fogok szentelni, hogy megtörjem az átkomat. De addig…

Valaki megragadta a könyökömet, kirángatva a gondolataimból… és a térről.

– Ammi!

– Mozdulj már meg, Tamarin mester! – mondta gorombán a lány, majd átvetette az egyik fonatát a vállán. – Ha így álldogálsz itt, tömlöcbe juttatod magad, főleg most, hogy mindenki tudja, nincs is eltörve a lábad!

Azután hirtelen megfordult, és eltűnt a felszolgálólányok tömegében.

Döbbenten néztem magam elé. A karom ernyedten lógott, a lábam pedig mintha elfelejtette volna, hogyan kell járni.

Miért beszélt velem ilyen ingerülten Ammi, mintha megsértettem volna?

Tamarin mester.

Elszorult a torkom. Abból, ahogy a nevemet mondta, hirtelen rájöttem, miért haragszik rám.

Ő Keton Tamarin szabóként ismert engem, nem pedig Maiaként. Azon a reggelen, amikor visszatértem a palotába, a császár mindenki előtt felfedte a valódi kilétemet. Arra gondoltam, mennyire sértve érezheti magát Ammi, hogy tőle kellett tudomást szereznie a hazugságomról, nem pedig tőlem, azok után, mennyit segített nekem a birodalmi szabó címéért folytatott küzdelemben.

– Ammi! – szaladtam utána. – Kérlek, hadd magyarázzam meg!

– Megmagyarázni? – Kerek szemét összeszűkítve nézett rám, és megpróbált hidegen szólni hozzám, de nem igazán járt sikerrel. – Nincs időm rád. Tízezer jen forog kockán. Lehet, hogy ez neked már nem számít soknak, de nekünk, többieknek egy vagyon.

– Segíthetnék neked.

– Nincs szükségem a se…

– Meg tudom találni.

A barátom szavai elhaltak az ajkán, és hirtelen beszívta a levegőt.

– Mit tudsz?

Őszintén szólva, nem tudtam semmit. A régi Maia, aki borzalmasan hazudott, azonnal bevallotta volna. De valahogy, látszólag jelentéktelen módon, máris megváltoztam.

– Megmutatom.

Mielőtt még Ammi nemet mondott volna, elindultam, és amikor megéreztem, hogy vonakodva követ, Sarnai úrnő rezidenciája felé vettem az utamat. Örülnöm kellett volna, hogy a barátom velem van, és újra meg kellett volna próbálnom bocsánatot kérni tőle, de nem akartam, hogy még többet kérdezősködjön Sarnai úrnő holléte felől. Ráadásul valami más is nyomasztott. Valami ólomsúllyal nehezedett a mellkasomra, és eltartott egy ideig, mire rájöttem, mi az.

Irigyeltem Sarnai úrnőt. Irigyeltem, hogy esélye nyílt rá, hogy együtt legyen a férfival, akit szeret.

Olyan esélye, ami nekünk Edannal sosem adatott meg.

„Gyere velem!” Még mindig hallottam a könyörgését.

Annyira akartam, mindennél jobban! Érezni akartam a keze melegét az arcomon, az ajkát, ahogy az enyémre tapad… ennyi elég is lett volna, hogy teljesen felolvadjak.

De ha még egyszer átélhettem volna a pillanatot, akkor is megismételtem volna azt a fájdalmas hazugságot, csak hogy végre elmenjen. Úgy éreztem, könnyebb lesz egyedül elviselni a szenvedést, ami rám vár, bármekkora legyen is, mert Edan megszabadul a láncoktól, amelyeket oly sokáig kellett magán hordoznia.

– Hová megyünk? – kérdezte idegesen Ammi. – Mindenki a kapun kívül keresi az úrnőt.

– Erre! – válaszoltam, berontva a kertbe. Fojtott hangon beszéltem, de azt reméltem, hogy Ammi nem veszi észre. – Tudok egy rövidebb utat a rezidenciájához.

– Miért lenne még mindig ott?

Nem válaszoltam. Csak futni kezdtem.

Kitártam Sarnai úrnő szobájának ajtaját. Égett a füstölő, és sűrű füst járta át a szobát. Magamhoz vettem egy lámpást, és lóbálni kezdtem, küzdelem nyomai után kutatva.

A hálókamrán mintha átsuhant volna egy árnyék.

Ammi megborzongott.

– Talán el kellene me…

A számra tettem az ujjamat, a másik kezemmel pedig odahívtam magamhoz.

Halkan követtük a hangot Sarnai úrnő hálója felé. Az ágy selyemfüggönyei meglibbentek, pedig a levegő nem mozdult… aznap este nem fújt a szél.

Letettem a lámpást, és széthúztam a függönyt.

Sarnai úrnő szolgálói feküdtek az ágyban, kipeckelt szájjal, a csuklójukat és bokájukat összekötözték az ágyneművel. Eszméletlenek voltak, de mozgolódni kezdtek.

Elfordultam tőlük. Egy halom ruhát szórtak szét a padlón, és az egyik asztal alól kilógott egy széttépett, sárga ruhaujj. Lekuporodtam, és felvettem az anyagdarabot, hogy megvizsgálhassam.

Tudtam, hogy Sarnai úrnő utálja a sárgát, és sem ő, sem a szolgálói nem viselnének ilyen durva anyagot.

A leszakított darab egy birodalmi őr egyenruhájából származott. Frissnek tűnt a szakadás, és az anyag végei összegyűrődtek, mintha valaki erősen szorította volna.

Szemügyre vettem a helyiség többi részét. Egy kardot támasztottak az öltöző paravánja mellett álló egyik nagy ládához. A fegyver túl nehéznek és ormótlannak tűnt ahhoz, hogy Sarnai úrnőjé legyen.

Egy égető villanással, amelyet képtelen voltam irányítani, megjelent előttem egy kép: Sarnai úrnő és Xina nagyúr a palota előtt állnak. Birodalmi őröknek vannak öltözve, beleolvadva az utánuk kutató őrök tömegébe. A szemem újra megrezzent, és minden ismét a megszokottá vált.

– Nem a palotában van – motyogtam. – Őrnek álcázza magát.

– Honnan tudod?

Válasz helyett magamhoz ragadtam a ládához támasztott kardot.

– Ne nézz ide! – mondtam Amminak.

Elsápadt, de azután engedelmesen kihátrált a szobából. Felemeltem a kardot, majd lesújtottam a zárra, és kinyitottam a ládát. A kiáramló bűzt megérezve rögtön tudtam, mit találok majd benne.

Egy birodalmi őr volt az. A szemét elhomályosította a halál. A szája fölött szinte feketére alvadt a vér. Az orra eltört, a torkát pedig ügyesen elmetszették, biztos kézzel, amely pontosan tudta, hogyan hozhatja el a leggyorsabb, legcsendesebb halált. Az őr egyenruháját ellopták.

Ammi felsikoltott a hálószoba előtt. Arra gondoltam, biztosan megtalálta a többi halott őrt.

✶

– Szép munka! – mondta Khanudzsin császár, amikor beszámoltunk neki a felfedezésünkről.

Ammi mélyen meghajolt mellettem, az arca ragyogott a büszkeségtől. Egész úton a császár rezidenciája felé vetekedett benne a hullák látványa miatt érzett iszonyat és az izgatott várakozás, amiért találkozhat Khanudzsinnal.

Az iszonynak már nyoma sem volt, de meg tudtam érteni. Még a császár fogadószobájának látványa is több volt, mint amiről egy hozzá hasonló szolgálólány valaha álmodhatott.

Azt kívántam, bár osztozhatnék vele az izgatottságán, de csupán a bűntudat hasogatott belülről.

– Őrnek álcázza magát – mondtam halkan. – Ahogy Xina nagyúr is. A keresőcsapatokkal mentek el, hogy ne vonják magukra a figyelmet. Nem juthattak messzire.

A császár újra megszólalt a magas faparaván mögül, amely eltakarta előlünk az arcát.

– Ti ketten jöttetek rá erre? Senki más nem tud róla?

– Így van, felség.

– Ha igaz, amit állítotok, megjutalmazlak titeket. Elmehettek.

Elkezdtem felállni, de a császár fejdísze megcsillant.

– Tamarin mester! – Már az előtt elöntött a rettegés, hogy kimondta volna a következő szavakat: – Maradj még egy percre!

Ammi kíváncsian rám villantotta a szemét, én pedig kicsikartam magamból egy mosolyt, hogy megnyugtassam, minden rendben lesz. Igazság szerint azonban rossz előérzetem volt.

A császár megvárta, amíg az ajtó hangosan becsapódott, és kettesben maradtunk.

– Nem voltál a palotában ma délután.

– Őfelsége nagylelkűen felmentett mára a birodalmi szabói teendőim alól.

A császár hangja megkeményedett. Halálosan.

– Hol voltál?

A játszmának vége volt. Khanudzsin tisztában volt vele, hogy tudok a bűbájról, amit Edan bocsátott rá, és arról, miért rejtőzik a faparaván mögé.

– A szentélyhez mentem imádkozni – hazudtam –, a jó szerencséért, őfelsége esküvőjére készülődve.

A császár árnyéka hátradőlt, és szipogott egyet. Úgy tűnt, nem sikerült meggyőznöm.

– Biztosan tudsz róla, hogy a fővarázsló eltűnt.

Tehát nem találta meg Edant.

– Nem tudtam róla – hazudtam újra.

– Ezt nehezemre esik elhinni, Tamarin mester, mivel úgy hallottam, veled látták utoljára – mondta ingerülten Khanudzsin.

A pulzusom felgyorsult.

– Felség, azóta nem láttam a fővarázslót, mióta bemutattam a ruhákat Sarnai úrnőnek.

– Hogy merészelsz még mindig hazudni nekem? – A császár dühösen felállt, majd kilépett a fényre. Mélyen meghajoltam, és nem mertem felnézni.

Egy tőr hideg vége megemelte az államat, amitől horogra akadt halnak éreztem magam.

A császár korábbi lényének ragyogása elhalványult, de még nem tűnt el teljesen. Még mindig tiszteletet parancsolóan magas volt, a válla széles és büszke, a hangja pedig olyan gyengéd, hogy képes lett volna ketrecbe csalogatni egy tigrist.

Az arca azonban változni kezdett. Sápadtságát szépítőszerekkel próbálta elfedni. Az ajkát kegyetlenül összezárta, a fogai nagyobbak és kuszábbak voltak, a szeme pedig, amelyről egykor úgy gondoltam, a nyárközép melegét sugározza, hideg volt, akár egy kígyóé.

A császár arca megrándult, ahogy észrevette, hogy bámulom.

– Nem kérdezem még egyszer. Hová tűnt a fővarázsló?

A tőr a bőrömbe fúródott, és a sima pengében megjelenő tükörképemre pillantottam. Alig ismertem fel a lányt, akit láttam, és a nyugodt hangot, amely azt mondta:

– Sosem mernék hazudni őfelségének. Őszintén nem tudom.

Khanudzsin császár összeszűkült szemmel, számítón nézett rám.

Zakatoló szívvel várakoztam, míg végül leeresztette a pengét.

– A varázsló csinált valamit, amikor felvetted azt a ruhát – sziszegte. – Volt egy fényvillanás… tudom, hogy varázslat volt. Ti ketten együtt terveltétek ki.

– Ha azt terveztem volna, hogy elmegyek a fővarázslóval, miért lennék még mindig itt?

– Az őreim ezt találták a szobádban.

A császár feltartott egyetlen, fekete tollat. Egy sólyomét.

Edanét.

A szívem a fülemben dübörgött, de furcsa módon sikerült nyugodtnak maradnom. Mintha nem is én lennék: az előző nap még a padlót bámultam volna, és valami összefüggéstelen választ hebegtem volna, könyörögve a császárnak, hogy ne bántsa Edant. Ma azonban egyszerűen összekulcsoltam a kezem, fejet hajtottam, és azt mondtam:

– A fővarázslóról tudjuk, hogy felveszi egy sólyom alakját, hogy még hatékonyabban szolgálhassa felségedet. Ha a szobámba látogatott, kétségkívül azért tette, hogy megbizonyosodjon róla, hogy Sarnai úrnő ruháin dolgozom.

– Úgy tűnik, megtanultál udvaroncként beszélni, amíg távol voltál, Tamarin mester – mondta Khanudzsin császár. A dicséret hamisan csengett a fülemben, és jól tudtam, hogy az is. – Hónapokig együtt utaztatok. Miért ment el?

Erre tudtam a választ. Edan azért ment el, mert könyörögtem neki, hogy tegye meg. Mert hazudtam neki, és azt mondtam, jól megleszek nélküle. Mert megtörtem a császárnak tett esküjét, és ha a palotában marad… az istenek tudják, mit tett volna vele Khanudzsin.

De ezt nem árulhattam el a császárnak.

Tudtam, hogy bár hazudhatok, egyetlen hazugság sem mentheti meg Edant örökre Khanudzsin haragjától. Hacsak…

Megnyaltam az ajkam, megízlelve egy új lehetőség édes ízét. Khanudzsin császár torkára pillantottam, amelyet alig védett a kabátja gazdagon hímzett gallérja.

Csak gondolj bele, milyen könnyű lenne!, bugyogott fel bennem egy sötét hang: az én hangom.

Ha meg akarod védeni Edant, ezt kell tenned. Megvan benned hozzá az erő. Khanudzsin gyenge, és egyedül van.

A hőség csípte a szememet, és az ujjaim rángatóztak a kísértéstől.

Igen. Tedd meg! A hang mélyen zengett bennem, elhallgattatva az érzékeimet és a józan eszemet. Öld meg!

Nem! A tenyerembe vájtam a körmömet. Menj innen!

A hang a fejemben kuncogni kezdett. Kicsi Maia! Tudod, hogy csak idő kérdése. Minden percben erősebbé válok. Hamarosan a gondolataim a te gondolataid lesznek. Egybeolvadunk. Észre sem fogod venni.

Épp ettől féltem. A fogamat csikorgattam. HAGYJ BÉKÉN!

Amikor a nevetés távolodni kezdett, majd végül teljesen elhalkult, kiengedtem az ujjaimat, és megdörzsöltem a tenyerembe vésett, véres félholdakat.

– Tamarin! – hörögte a császár. – Ha hazudsz nekem, idehozatom az apádat és a bátyádat, hogy felakasszák őket!

Hirtelen forrni kezdett bennem a harag, és úgy összeszorította a mellkasomat, hogy alig kaptam levegőt. Azt akartam mondani neki, hogy megölöm, mielőtt ez megtörténne, hogy megadom magam a bennem lévő sötétségnek, és egyenként szétroppantom a csontjait, mielőtt bármit is tehetne a családommal.

De nem tettem. A harag olyan gyorsan tovaszállt, ahogy jött. Mély meghajlással a földhöz nyomtam a homlokomat.

– Bocsáss meg, felség, de nem tudom a választ. Imádkozom, hogy a fővarázslót és Sarnai úrnőt is megtalálják. – Elhallgattam, és vártam, hogy eltompuljon a mellkasomba hasító bűntudat éle. Azt kívántam, bár sose kutattam volna át Sarnai úrnő szobáját, és bár ne adtam volna nyomokat a császár kezébe, hogy megtalálja.

Újra meghajoltam, mire Khanudzsin császár végre elbocsátott egy legyintéssel.

– Köszönöm, felség! – A hangom ismét jéghideggé vált, és elnehezült a hazugságoktól. – Azt kívánom, hogy élj tízezer évig!

TARTALOM

Első rész: A Nap nevetése

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Második rész: A Hold könnyei

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Harmadik rész: A csillagok vére

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Két nővér.

Az egyik szebb a napnál, a másik rútabb és félelmetesebb, mint a legsötétebb éjszaka.

Bármit megtennének egymásért.

De egyiküknek el kell buknia, hogy a másik felemelkedhessen.

Raikama története.

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN 978 963 584 699 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License