C. J. Sansom: Dissolution

Copyright © C. J. Sansom 2003

Hungarian translation © H. Kovács Mária, 2008

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

C. J. Sansom: Dissolution, Pan Books, London, 2004

Fordította: H. Kovács Mária

ISBN: 978 963 598 215 8

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: történelmi krimi

Az írócsoportnak:

Jannak, Luke-nak, Marynek, Mike B.-nek, Mike H.-nek, Roznak, Williamnek és különösen Tonynak, aki inspirált minket. Tűzkeresztség.

És Caroline-nak

A Scarnsea-i Szent Donát-apátság elöljárói,
Sussex, 1537

FABIAN APÁT

A közösség élethosszig választott vezetője.

EDWIG TESTVÉR

Számtartó. Az apátság pénzügyeiért felel.

GABRIEL TESTVÉR

Sekrestyés és énekvezető. Az apátsági templom felelőse.

GUY TESTVÉR

Ispotályos. Feladata a szerzetesek gyógyítása és orvosságok készítése.

HUGH TESTVÉR

Házgondnok. Az apátságon belüli napi ügyek intézője.

JUDE TESTVÉR

Alamizsnás. Az apátság számláinak rendezéséért, a szerzetesek és a cselédség fizetségéért és a könyöradományok elosztásáért felelős.

MORTIMUS PERJEL

Fabian apát helyettese, a fegyelemért és a szerzetesek jólétéért felelős, egyúttal novíciusmester is.

Első fejezet

ÉPPEN LORD CROMWELL hivatalának megbízásából jártam el Surrey-ben, amikor megérkezett az üzenet. Egy parlamenti képviselő a támogatásáért cserébe egy bezárt kolostor földjeit kapta meg, ám néhány erdő tulajdonlevelének nyoma veszett. Ezek előkerítése nem bizonyult nehéz feladatnak, így aztán elfogadtam a képviselő meghívását, hogy töltsek pár napot a családja körében. Sokat néztem az utolsó levelek táncát a levegőben; élveztem a rövid pihenőt, mielőtt vissza kellett térnem londoni praxisomhoz. Sir Stephen kellemes arányú, új építésű téglaházban élt. Felajánlottam, hogy lerajzolom neki, de éppen csak belekezdtem az első vázlatok felskiccelésébe, amikor a lovas megérkezett.

A fiatal férfi egész éjszaka lovagolt Whitehallból, hajnalra ért a képviselő birtokára. Azonnal felismertem: Lord Cromwell egyik saját hírnöke volt. Baljós előérzetek lettek úrrá rajtam, ahogy feltörtem a főminiszter pecsétjét a levélen. Az üzenet Grey titkártól érkezett; Lord Cromwell azonnal látni kívánt Westminsterben.

Volt idő, amikor egy találkozó és egy beszélgetés lehetősége patrónusommal – főként jelenlegi pozíciójában – örömmel töltött volna el, de abban az évben már kezdtem elveszíteni a lelkesedésemet. Belefáradtam a politikába, a jogba, az ügyeskedésbe és különböző ügyletek vég nélküli kuszaságába. Kedvetlenségemet fokozta, hogy Lord Cromwell neve a királyénál is nagyobb félelmet ébresztett mindenfelé. Londonban azt beszélték, hogy a koldushordák pusztán jöttének hírére szélsebesen szétrebbennek. Fiatal reformátorokként nem ilyen világ megteremtéséről beszélgettünk egymásnál azokon a végtelen vacsorákon át. Egykor hittük, miként Erasmus is, hogy a hit és a könyörületesség elegendő lesz a vallási különbségek elsimítására. Ám 1537 késő ősze csak lázadást, egyre több kivégzést és kapzsi marakodást hozott a szerzetesek földjeiért.

Azon az őszön kevés eső esett, az utak még mindig jó állapotban voltak. Így – bár fogyatékosságom miatt nem tudok gyorsan lovagolni – már késő délutánra Southwarkba értem. A vidéken eltöltött egy hónap után a zaj és a bűz jó öreg lovamat, Chanceryt éppúgy idegesítette, mint engem. A London Bridge-hez közeledve elfordítottam tekintetem a híd tornyától; hosszú póznákra tűzve a felségárulásért kivégzettek fejei sorakoztak, a felettük köröző sirályok szabad prédájaként. Mindig is kényes természetem volt, még a medvetáncoltatást sem tudtam soha élvezni.

Az impozáns hídon szokás szerint hatalmas tömeg tolongott. Számos kereskedő gyászruhát öltött a két héttel korábban gyermekágyi lázban elhunyt Jane királynéért. Portékájukat a házak alsó szintjén lévő boltjaikból kínálták; az üzletek oly szorosan sorakoztak egymás mellett, hogy úgy látszott, bármelyik pillanatban a folyóba taszíthatják egymást. A felsőbb szinteken nők húzták be a mosott ruhát a nyugaton sötétlő felhők láttán. Ahogy pletykáltak és kiáltoztak egymásnak, egy hatalmas fán károgó varjak jutottak eszembe.

Felsóhajtottam, és emlékeztettem magam kötelességemre. Jelentős részben Lord Cromwell támogatásának köszönhettem, hogy harmincöt évesen virágzó jogi praxist és egy előkelő, új házat mondhattam magaménak. És azzal, hogy neki dolgoztam, egyben a reformáció ügyét is szolgáltam, az pedig Istennek tetsző cselekedet volt – legalábbis akkor még így hittem. Ennek a mostani ügynek fontosnak kellett lennie, mert általában közvetve, Greyen keresztül jött tőle megbízás. Az addigra főminiszterré és az egyházfői feladatokat is ellátó király helyettesévé emelkedett lorddal két éve nem találkoztam személyesen. Megrántottam a gyeplőt, és Chanceryvel elindultunk az utazók, az árusok, a zsebtolvajok és leendő udvaroncok sűrű tömegén keresztül London nyüzsgő központja felé.

†

MIALATT A LUDGATE HILLEN haladtam, észrevettem egy almát és körtét áruló bódét. Éhes voltam, leszálltam a lóról, hogy vegyek pár gyümölcsöt. Chanceryt is megetettem almával, és közben az egyik mellékutcában összeverődött csoportosulásra lettem figyelmes. Nagyjából harmincan beszélgettek izgatottan egy kocsma előtt. Vajon megint egy újabb inas világosodott meg, mert félig megértette az új angol nyelvű Bibliát, és vált prófétává? Ha igen, jobban teszi, ha felkészül a konstábler látogatására.

A tömeg szélén egy-két jól öltözött embert fedeztem fel, köztük William Peppert, a Vagyonügyi Bíróság egyik ügyvédjét. Egy cifra, hasított zekét viselő fiatalemberrel együtt álldogált. Kíváncsiságomtól vezérelve a macskaköveken feléjük vezettem Chanceryt, gondosan kikerülve a vizelettel teli csatornákat. Amint odaértem, Pepper felém fordult.

– Nocsak, Shardlake! Ebben a tárgyalási időszakban nem láttalak a bíróságon rohangálni. Merre jártál? – Társa felé intett: – Engedd meg, hogy bemutassam Jonathan Mintlinget. Frissen végzett az Inns of Courtban. Még egy boldog újonc a Vagyonügyi Bíróságon. Jonathan, bemutatom Matthew Shardlake urat, Anglia bíróságainak legélesebb eszű púposát.

Meghajoltam az ifjú ember felé, figyelmen kívül hagyva Pepper rosszindulatú megjegyzését. Nemrég felülkerekedtem rajta a tárgyalóteremben, és az ügyvédek nem mulasztanak el egyetlen alkalmat sem a bosszúra.

– Mi történik itt? – kérdeztem.

Pepper felnevetett.

– Van egy nő odabent, állítólag szerzett egy madarat az Indiákról, ami úgy társalog, mint egy született angol. Mindjárt kihozza.

Az utca a kocsma felé lejtett, így alacsony termetem ellenére jól ráláttam az épületre. Egy kövér nő tűnt fel a küszöbön, zsírfoltos ruhában, kezében egy háromlábú állványt tartott. Az állvány keresztrúdján egy madár egyensúlyozott. Sose láttam furább madarat. A legnagyobb varjúnál is nagyobb volt, rövid csőre félelmetes horogban végződött, tolla ragyogó vörös-arany színben pompázott. Az utca szürkéjéhez képest szinte elkápráztatta a szemet.

A tömeg közelebb nyomult.

– Vissza! – visította az öregasszony. – Kihoztam Tabithát, de nem fog megszólalni, ha körülötte lökdösődtök!

– Halljuk beszélni! – kiáltotta valaki.

– Fizessétek meg a fáradozásomat! – kiabálta arcátlanul a banya. – Ha mindannyian dobtok egy negyedpennyst Tabitha lábához, meg fog szólalni.

– Kíváncsi vagyok a trükkre – gúnyolódott Pepper, de csatlakozott az érméket dobálókhoz. Az öregasszony felszedegette a pénzt az állvány lába előtt a sárból, majd a madárhoz fordult: – Tabitha – szólította meg. – Isten óvja Henrik királyt! Nyugodjék békében szegény Jane királyné!

Úgy látszott, a madár rá se hederít, csak pikkelyes lábain toporgott, és üveges tekintettel bámult a tömegre. Majd hirtelen felrikoltott, olyan hangon, mint az öregasszony: – Isten óvja Henrik királyt! Nyugodjék békében Jane királyné!

Az elöl állók önkéntelenül hátrább léptek, és gyors karmozdulatok hullámoztak, ahogy sokan keresztet vetettek. Pepper füttyentett.

– Mit szólsz ehhez, Shardlake?

– Nem is tudom. Valami trükk van a dologban.

– Még egyszer – kiáltottak a szemtelenebbek. – Még!

– Tabitha, mondd, hogy „halál a pápára, halál a római püspökökre!”.

– Halál a pápára! A római püspökökre! Isten óvja Henrik királyt! – A teremtmény kitárta szárnyait, és az embereknek ijedtükben elakadt a lélegzete. A szárnyakat szörnyen megkurtították; ezekkel soha többé nem fog tudni repülni. A madár a begyéhez dugta kampós csőrét, és tollászkodni kezdett.

– Gyertek holnap a Szent Pál lépcsőihez – kiabálta a vénasszony –, és többet fogtok hallani! Híreszteljétek el mindenkinek, hogy ott lesz délben Tabitha, a beszélő madár az Indiákról. Peruból hozták, ahol ilyen madarak százai beszélgetnek a fákon, a fészkekből rakott városaikban! – Azzal felemelte az állványt, felszedegetett pár előzőleg odadobott érmét a földről, majd eltűnt odabent. A madár torz szárnyaival vadul csapdosva próbálta megőrizni egyensúlyát.

A tömeg izgatott moraj közepette szétoszlott. Visszavezettem Chanceryt a főútra, Pepper és barátja ott lépkedett mellettünk. Pepper szokásos arroganciája semmivé lett.

– Sok csodát hallottam már erről a Peruról. A spanyolok hódították meg. Mindig úgy gondoltam, hogy ezeknek az Indiákról szóló meséknek a felét sem szabad elhinni, de Miasszonyunkra, ez döbbenetes volt!

– Csak egy trükk! – mondtam. – Nem láttad a madár szemét? Nem volt benne semmi értelem. És ahogy abbahagyta a beszédet, elkezdett tollászkodni…

– De beszélt, uram! – szólalt meg Mintling. – Mindannyian hallottuk.

– Beszélni anélkül is lehet, hogy értenénk a szavakat. Mi van, ha a madár csak a vénasszony szavaira felel, pusztán megismétli azokat? Úgy hallottam, hogy a szajkók képesek ilyesmire.

Egy kutya is rohan a gazdája hívására.

Elértük a főutat, és megálltunk. Pepper elvigyorodott.

– Nos, az emberek is válaszoltak a templomban a papok latin nyelvű morgására anélkül, hogy értették volna.

Vállat vontam. A latin nyelvű misékkel kapcsolatos efféle vélemények még nem számítottak ortodoxnak, és nem állt szándékomban vallási vitába bocsátkozni. Meghajoltam.

– Attól tartok, el kell búcsúznom. Találkozóm van Lord Cromwell-lel Westminsterben.

A fiúra láthatóan nagy hatást tettek szavaim, míg Pepper megpróbálta hasonló érzéseit elleplezni. Felültem Chanceryre, és elindultam visszafelé. Fanyarul elmosolyodtam. A prókátorok a valaha volt legnagyobb pletykafészkek, akiket Isten teremtett, és nem árthat a praxisomnak, ha Pepper megemlíti a bíróságon, hogy személyes találkozóm volt a főminiszterrel. Elégedettségem azonban nem tartott sokáig. A Fleet Streeten jártam, amikor kövér cseppek kezdtek hullani a poros útra, és mire a Temple Barhoz értem, sűrű esőt vert arcomba a szél. Fejemre húztam a köpenyem kámzsáját, és szorosan megmarkoltam, ahogy belelovagoltam a viharba.

†

MIRE ELÉRTEM A WESTMINSTER-PALOTÁT, az eső már szabályosan ömlött, a szél meg-megújuló rohamokban csapta rám a vizet. A néhány mellettem elhaladó lovas hozzám hasonlóan köpenyébe burkolózott, és egymásnak kiabálva hangosan szidtuk a felhőszakadást.

A király pár éve elhagyta a Westminstert. A Whitehallba költözött pompás, új palotájába, és manapság a Westminster elsősorban a bíróságoknak adott otthont. Pepper Vagyonügyi Bíróságát nemrég állították fel, az intézte az előző évben megszüntetett kisebb rendházak vagyonával kapcsolatos ügyeket. Lord Cromwell és egyre növekvő számú hivatalnokainak irodáit is itt helyezték el, az így meglehetősen szűkös lett.

A belső udvarban általában fekete ruhás, iratok felett érvelő ügyvédek nyüzsögtek, a csendesebb sarkokban állami hivatalnokok pusmogtak. De az eső ma mindenkit bekergetett, majdnem üres volt a tér. Csak néhány sáros, szegényes öltözékű ember tömörült átázva a Vagyonügyi Bíróság ajtajában; a feloszlatott rendek egykori szerzetesei, akik azért jöttek, hogy a törvény által nekik ígért plébániákért folyamodjanak. A szolgálatban lévő hivatalnok – talán éppen Mintling úr – bizonyára máshol járt. Egy büszke arckifejezésű idős ember még mindig a ciszterciek csuháját viselte, kámzsájáról csöpögött az esővíz. Lord Cromwell hivatala környékén ilyen ruhát viselni nem sok jót jelentett számára.

Az egykori szerzeteseken általában valamiféle alattomosság érződött, de ez a csoport elborzadt arckifejezéssel nézett a túloldalra. A fuvarozók két nagy szekeret pakoltak le, majd felhalmozták a rakományt a fal mentén, miközben átkozták a szemükbe és szájukba csöpögő vizet. Első pillantásra azt hittem, a hivatalba hozták meg a tűzifát, de ahogy megálltam Chanceryvel, láttam, hogy üvegfalú dobozokat, fa- és gipszszobrokat, valamint hatalmas, mívesen faragott és gazdagon ékesített fakereszteket rakodtak le. Ezek minden bizonnyal a bezárt kolostorokból származó ereklyék és kegytárgyak voltak, amelyek imádatának mi, a reformáció hívei véget akartunk vetni. Tiszteletre méltó helyükről kiszakítva, az esőben feltornyozva a tárgyak minden maradék erejüket elvesztették. Elnyomtam a belém nyilalló sajnálatot, és mogorván a volt szerzetesek kis csoportja felé biccentettem, aztán Chanceryt a belső kapu felé kormányoztam.

†

AMENNYIRE CSAK LEHETSÉGES VOLT, az istállóban megszárítkoztam a lovásztól kapott törölközővel, majd beléptem a palotába. Megmutattam Lord Cromwell levelét az őrnek, mire az fényesre csiszolt lándzsáját a magasba tartva az előcsarnokból a belső folyosók labirintusába vezetett.

Egy hatalmas ajtó előtt két másik őr strázsált. A küszöbön túl gyertyafényes, hosszú, keskeny teremben találtam magam. A helyiség egykoron fogadásokra szolgált, de most teljes hosszában asztalok sorakoztak, mögöttük fekete ruhás hivatalnokok óriási levélhalmokat ellenőriztek. Egy idősebb úriember, akinek az évek során minden ujja megfeketedett a tintától, hozzám sietett.

– Shardlake úr? Korán érkeztél. – Kíváncsi voltam, honnan tudja, ki vagyok, aztán rájöttem, valószínűleg szóltak neki, hogy egy púpost várjon.

– Az időjárás kegyes volt hozzám, egészen mostanáig – néztem végig átázott ruházatomon.

– A főminiszter arra utasított, hogy amint megérkezel, azonnal kísérjelek hozzá.

Miközben végigvezetett a termen, a serényen dolgozó hivatalnokok mellett, a mozgásunktól felkavart levegőtől a gyertyák lángja megrebbent. Csak most jöttem rá, hogy a lord az ellenőrzés milyen kiterjedt hálóját hozta létre. Az egyházi megbízottakat és a helyi magisztrátusokat parancs kötelezte arra, hogy saját besúgóhálózataikra támaszkodva jelentsenek az elégedetlenségről vagy a felségárulásról szóló minden szóbeszédet. Valamennyit a törvény teljes szigorával vizsgálták ki, az elkövetőket pedig évről évre súlyosabb büntetések sújtották. Az egyházi reformok miatt már volt egy lázadás; egy újabb akár a királyságot is megdöntheti.

A hivatalnok megtorpant a terem végén sötétlő tekintélyes méretű ajtó előtt. Megállított, majd kopogott, és mélyen meghajolva belépett.

– Shardlake úr, milord.

†

AZ ELŐSZOBÁVAL ÉLES ELLENTÉTBEN Lord Cromwell szobája sötétebb volt, csak az asztalon álló gyertyák fénye világított a késő délutáni félhomályban. Míg a legtöbb, magas pozícióba került úr gazdag falikárpitokkal díszítette volna falait, nála a padlótól a mennyezetig szekrények tornyosultak, amelyeket fiókok százai osztottak részekre. A szobában mindenhol jelentésekkel és listákkal megrakott asztalok és székek sorakoztak. A kandallóban fahasábok égtek pattogva a széles rostélyon.

Először nem vettem észre a minisztert. Csak lassan vettem ki zömök alakjának körvonalait a szoba távolabbi végében álló íróasztal mögött. Egy dobozt tartott maga előtt, és a tartalmát vizsgálgatta megvető fintorral; széles, keskeny szája lekonyultan ívelt álla felé. Így állkapcsa egy nagy medvecsapdára emlékeztetett, ami bármelyik pillanatban kinyílhat, és bárkit eltüntethet egyetlen harapással. Felpillantott, és szokásosan szeszélyesen változó arckifejezéssel elmosolyodott, kezét pedig köszöntésre emelte. Olyan mélyen meghajoltam, ahogy csak tudtam; arcom megrándult a hosszú úttól elmerevedett tagjaim miatt.

– Matthew, gyere ide. – Mély, nyers hangja szívélyes volt. – Ügyesen intézkedtél Croydonban. Örömmel hallottam, hogy a Black Grange-bonyodalom megoldódott.

– Köszönöm, milord. – Ahogy közeledtem hozzá, észrevettem, hogy prémes köpenye alá fekete inget vett fel. Elkapta a pillantásomat.

– Hallottad, hogy meghalt a királyné?

– Igen, milord. Nagyon sajnálom. – Tudtam, hogy Boleyn Anna kivégzése után Lord Cromwell Jane Seymour családjának szerencséjével kötötte össze a magáét.

Felmordult.

– A király összezavarodott.

Ránéztem az íróasztalra. Legnagyobb meglepetésemre különböző méretű dobozok hevertek rajta szerteszét. Úgy látszott, valamennyi aranyból és ezüstből készült, és sokat közülük ékkövekkel is díszítettek. Régi, foltos üveglapok mögött ruha- és csontdarabok hevertek bársonypárnáikon. Rápillantottam arra a ládikára, amelyet még mindig a kezében tartott, és láttam, hogy egy gyermek koponyáját rejti. Mindkét kezével felemelte, és olyan erősen megrázta, hogy néhány kilazult fog csörögni kezdett belül. A főminiszter sötéten elmosolyodott.

– Ezek majd felkeltik az érdeklődésedet. Kifejezetten az én figyelmembe ajánlott ereklyék. – Letette a dobozt az asztalra, és az elejére vésett latin feliratra mutatott. – Nézd csak meg.

– „Barbara sanctissima” – olvastam. Rámeredtem a koponyára, amelyre még rá volt tapadva néhány hajszál.

– Szent Borbála koponyája – paskolta meg Cromwell a dobozt a tenyerével. – Egy ifjú szűz lányé, pogány apja ölte meg még a római korban. A legszentebb relikviák egyike. A leedsi bencés apátságból. – Lehajolt, és felemelt egy ezüstládikát, amelyet opálokkal raktak ki. – És íme, Szent Borbála koponyája, Lancashire-ből, a Boxgrove apácazárdából. – Nyersen felnevetett. – Azt beszélik, az Indiákon kétfejű sárkányok vannak. Nos, nálunk pedig kétfejű szentek.

– Jézusra. – A koponyákat bámultam. – Kíváncsi lennék, kik lehettek.

Ismét felnevetett, és erősen vállon veregetett.

– Hah, az én Matthew barátom: mindig a választ keresi mindenre. Erre a kutató elmére van most szükségem. A Vagyonügyi Bíróságnak dolgozó embereim Yorkban azt mondják, hogy az aranydoboz római kori. De a többihez hasonlóan a Tower olvasztókemencéjében végzi, a koponya a trágyadombra kerül. Az embereknek nem kellene csontokért rajonganiuk.

– Milyen sok van belőlük – néztem ki az ablakon. Az eső még mindig zuhogott, verte az udvart, ahol az emberek továbbra is rakodtak. Lord Cromwell átvágott a szobán, és lenézett rájuk. Eltöprengtem azon, hogy noha már főrendként jogosult a bíborszín használatára, még mindig ugyanúgy öltözött, mint én: fekete köpenyt hordott, és a jogászok, hivatalnokok lapos fekete kalpagját viselte. Bár az övé selyembársonyból készült, a köpenyét pedig hódprém díszítette. Észrevettem azt is, hogy hosszú, barna hajába már ősz szálak vegyültek.

– Be kell hozatnom onnan azokat a tárgyakat – mondta. – Száraznak kell lenniük. Ha legközelebb megégettek egy pápista árulót, azokból is rakatni akarok alá. – Felém fordult, és komoran rám mosolygott. – Akkor majd az emberek látni fogják, hogy attól nem fog kevésbé sikoltozni az eretnek, ha a saját bálványait használják tűzifaként. Mi több, Isten sem fogja kioltani a lángokat. – Arckifejezése ismét megváltozott, vonásai elkomorodtak. – Gyere, ülj le. Dolgunk van. – Letelepedett az íróasztala mögött, engem pedig ridegen a vele szemben lévő székhez irányított. Arcom megrándult a hátamba nyilalló görcsöktől.

– Fáradtnak tűnsz, Matthew. – Nagy barna szemei engem fürkésztek. Arcához hasonlóan a tekintete is folyton változott, most éppen hidegnek látszott.

– Csak egy kicsit. Hosszú volt az út. – Rápillantottam az iratokkal borított asztalára, némelyiken királyi pecsét csillant meg a gyertyafényben. Pár kisebb aranydobozt nehezéknek használt.

– Ügyesen megtaláltad azokat az eltűnt tulajdonleveleket – mondta. – Ezek hiányában évekig húzódhatott volna az ügy a kancellárián.

– A kolostor egykori számtartójánál voltak. Magával vitte őket, amikor a rendházat bezárták. A falubéliek nyilván maguknak akarták követelni az erdőt mint közös földterületet. Sir Richard egy helyi riválisát gyanúsította, de én inkább a számtartónál kezdtem, mert utoljára ő láthatta a tulajdonleveleket.

– Remek. Logikusnak tűnik.

– Kiderítettem, hogy a falu templomának a plébánosa lett. Nagyon hamar beismerte a tettét, és átadta az iratokat.

– A falubéliek lefizették a volt szerzetest, ez kétségtelen. Az igazságszolgáltatás gondjaira bíztad?

– Nem kapott pénzt. Azt hiszem, csak segíteni akart a falusiakon. Soványak a földjeik. Úgy gondoltam, helyesebb, ha nem kavarom fel jobban a kedélyeket.

Lord Cromwell arckifejezése megkeményedett, ahogy hátradőlt székében.

– Bűntettet követett el, Matthew. Vádat kellett volna ellene emeltetned, hogy az ügy tanulságul szolgáljon mások számára. Remélem, nem puhultál el. Ezekben az időkben kemény emberek szolgálatára van szükségem, Matthew, kemény emberekére. – Arca hirtelen azzal a haraggal telt meg, amelyet tíz éve láttam rajta, amikor először találkoztunk. – Ez nem Morus Tamás Utópiája, ahol az ártatlan vademberekből álló nemzet csak Isten szavára vár, hogy teljes legyen a boldogsága. Ez kemény állam, amit egy hanyatló egyház romlott üzelmei fojtogatnak.

– Tudom, uram.

– A pápisták minden lehetőséget megragadnak, hogy megakadályozzanak minket a keresztény közjó szolgálatában. Istenre esküszöm, mindent meg fogok tenni, hogy legyőzzem őket.

– Sajnálom, uram, ha tévesen ítéltem meg a helyzetet.

– Egyesek szerint valóban elpuhultál, Matthew – felelte csendesen. – Hiányzik belőled a tűz, a heves buzgalom, talán már a lojalitás is.

Lord Cromwell egyik fogása az volt, hogy pislogás nélkül, meredten bámult a másikra, amíg az kénytelen volt lesütni a tekintetét. Amikor pedig az ember újra felnézett, a kemény, barna szemek még mindig megpróbáltak belelátni. Éreztem, ahogy a szívem erősen vert. A kétségeimet, fásultságomat megpróbáltam magamnak megtartani, és biztos, hogy senkinek sem beszéltem ezekről.

– Milord, ugyanúgy a pápaság ellen vagyok, mint eddig. – Kimondva ezeket a szavakat, nem tudtam nem gondolni azokra, akik már megadták neki ugyanezt a választ a lojalitásukkal kapcsolatos kihallgatások alatt. Egy pillanatra belém nyilallt a félelem, és próbáltam mélyeket lélegezni, hogy megnyugtassam magam, reménykedve, hogy nem veszi észre. Egy pillanattal később lassan bólintott.

– Van a képességeidre szabott feladatom. A reformáció jövője múlhat rajta. – Előrehajolt, felvett egy kisebb dobozt, és a magasba tartotta azt. A belsejében, egy finoman vésett ezüsthengerben apró, vörös porral teli üvegcse hevert.

– Ez – folytatta halkan – Szent Pantaleon vére, akit a pogányok élve megnyúztak. Devonból. Úgy tartották, hogy a szent napján a vér folyékonnyá válik. Minden évben százak zarándokoltak megnézni a csodát, kezükön-lábukon csúszva, és persze fizetve a kiváltságért. De nézd csak. – Megfordította a dobozt. – Látod ezt a kis lyukat a hátulján? Egy másik lyuk is volt a falban, ahova ezt az üvegcsét felszögelték, és egy szerzetes egy pipettával kis színezett vízcseppeket csöpögtetett a fiolába. És lám, a szent vér, vagyis inkább az égetett ámbra, folyékonnyá válik.

Előrehajoltam, kitapogatva ujjammal a parányi lyukat.

– Hallottam már ilyen megtévesztésekről.

– Erről szól a szerzetesség. Megtévesztés, bálványimádás, kapzsiság és titkos hűség a római pápához. – Megfordította az üvegcsét, bent apró vörös kristályok potyogtak alá. – A kolostorok fekélyek a királyság testén, és ki fogom metszeni őket.

– A kezdő lépések megtörténtek. A kisebb rendek már feloszlottak.

– Épphogy csak megkarcoltuk a felszínt. Viszont hozott némi pénzt a kincstárba, éppen elegendőt ahhoz, hogy feléledjen a király étvágya, és sorra kerítse a nagyokat is, ahol az igazi vagyon található. Kétszáz rendház a királyság vagyonának egyhatodát birtokolja.

– Valóban ilyen sokat?

Bólintott.

– Ó, igen. Azonban a múlt téli lázadás után, amikor az a húszezer lázadó tábort vert északon, és visszakövetelte a kolostoraikat, óvatosan kell haladnom. A király nem akarja kikényszeríteni a többi rendháztól a tevékenységük feladását, és igaza van. Önkéntes feladást akarok, Matthew.

– De bizonyos vagyok benne, hogy ők soha…

Szárazon mosolygott.

– Több módon is meg lehet ölni egy disznót. Most figyelj rám jól, ez az információ titkos. – Előrehajolt, halkan és pattogósan beszélt.

– Amikor a szerzetesrendeket ellenőriztettem két éve, gondoskodtam arról, hogy bármi, ami a vesztüket jelentheti, alaposan dokumentálásra kerüljön. – A falak mentén húzódó fiókok felé intett fejével. – Minden ott van; szodómia, paráználkodás, felségsértő prédikációk, titokban eladott vagyontárgyak. És egyre több informátorom van a kolostorokban is. – Komoran elmosolyodott. – Legalább tucatnyi apátot kivégeztethettem volna Tyburnben, de kivártam az időmet, fokoztam a nyomást, új, szigorúbb intézkedéseket hoztam, amelyeket követniük kellett. Elértem, hogy féljenek tőlem. – Megint elmosolyodott, majd hirtelen feldobta a relikviát a levegőbe, elkapta, és ismét letette a papírjai közé.

– Meggyőztem a királyt, engedje meg nekem, hogy kiválasszak egy tucatnyi rendházat, amelyeket külön megszorongathatok. Az utóbbi két hétben válogatott embereket küldtem ki, hogy ajánlják fel az apátoknak a választási lehetőséget a vádemelés és a tevékenység önkéntes feladása között. Utóbbi esetben a mindenkit megillető kegydíjjal, különösen csinos összegekkel az apátoknak. Elmentek Lewesba, ahol felségsértő a prédikáció, Titchfieldbe, ahol az apát válogatott információkat küldött szerzetestársairól; majd Peterboroughba. Ha csak néhányukat rá tudom kényszeríteni, hogy önként adják föl a tevékenységüket, a többiek megértik: vége a játéknak, és csendben követik a példájukat. Kiemelt figyelemmel követtem a tárgyalásokat, és minden rendben zajlott. Egészen tegnapig. – Felemelt egy levelet az íróasztaláról. – Hallottál már valaha a scarnsea-i apátságról?

– Nem hallottam, milord.

– Nem is csoda. Bencés rendház, egy régi, eliszaposodott, csatorna-parti kikötőnél Kent és Sussex határán. A bűn hosszú múltra tekint vissza ott, és a helyi békebíró szerint, aki a mi emberünk, az apát olcsón kiárusítja a földjeiket. Robin Singletont küldtem oda múlt héten, hogy nézze meg, mit tud ebből kihozni.

– Ismerem Singletont – mondtam –, volt már az ellenfelem a bíróságon. Erős, határozott ember. – Haboztam egy kicsit. – Noha talán nem a legkiválóbb ügyvéd.

– Nem, valóban nem az, de ez alkalommal a határozottságára volt szükségem. Kevés konkrét bizonyíték állt rendelkezésre, és látni akartam, hogy mit tud belőlük kikényszeríteni. Adtam mellé egy kánonjogászt segítségül, egy öreg cambridge-i reformátort, Lawrence Goodhapst. – A lord a papírjai közt keresgélt, majd átnyújtott egy levelet. – Ez tegnap reggel jött tőle.

A levelet nehézkes kéz írta, egy főkönyvből kiszakított oldalra.

Milord,

Sietve írom és küldöm ezt a levelet egy városi fiúval, mert itt senkiben sem merek megbízni. Singleton uramat aljas módon meggyilkolták az apátság kellős közepén, a lehető legszörnyűbb módon. Ma reggel találták meg a konyhában, egy vértócsában fekve, levágott fejjel. Bizonyosan lordságod valamely ádáz ellensége művelte, de itt mindenki tagad. A templomot megszentségtelenítették, a Bűnbánó Tolvaj Szent Relikviája véres szögeivel együtt eltűnt. Tájékoztattam Copynger bírót, és teljes hallgatásra utasítottuk az apátot. Rettegünk a következményektől, ha ez a hír kijut innen.

Kérem lordságodat, küldj segítséget, és mondd meg, mit tegyek.

Lawrence Goodhaps

– Egy meggyilkolt megbízott?

– Úgy tűnik. Az öregember pedig halálosan retteg.

– De ha egy szerzetes lenne a tettes, az az apátság biztos végzetét jelentené.

Cromwell bólintott.

– Valóban. Ez valami megszállott, kolostorba zárt őrült lehet, aki jobban gyűlöl bennünket, mint amennyire fél tőlünk. De ugye látod a következményeket? Precedenst akarok teremteni a kolostorok bezárásával. Az angol jog és az angol eljárások precedensen alapulnak.

– És ez egészen más precedenst teremtene.

– Pontosan. A király tekintélyére sújtottak le, szó szerint. A jó öreg Goodhaps a lehető legjobbat cselekedte azzal, hogy hallgatásra utasított mindenkit. Gondold csak el, ha a történet elterjedne, milyen ötleteket adna a fanatikusoknak és a holdkórosoknak az ország valamennyi rendházában.

– A király tud róla?

Ismét erősen rám meredt.

– Ha megmondanám neki, az földindulást okozna. Valószínűleg katonákat küldene oda, és felköttetné az apátot a templomtoronyra. Az pedig a terveim végét jelentené. Nem, ezt gyorsan és titokban kell megoldani.

Kezdtem érteni, hová akar kilyukadni. Megmozdultam a székben, mert a hátam ismét fájni kezdett.

– Azt akarom, hogy menj oda, Matthew. Azonnal. Teljes jogkörrel ruházlak fel, mint a főminiszter nevében eljáró megbízottat. Bárkinek parancsokat adhatsz, és bármihez hozzáférhetsz.

– Nem lenne megfelelőbb ez a feladat egy tapasztaltabb megbízottnak, milord? Soha nem volt hivatalos dolgom szerzetesekkel.

– De ők tanítottak. Ismered a módszereiket. A megbízottaim félelmetes emberek, de nem a fortélyaikról híresek, márpedig ebben az ügyben tapintatosan kell eljárni. Copynger bíróban megbízhatsz. Bár soha nem találkoztam vele, de leveleztünk, és elkötelezett híve a reformációnak. A városban senki más nem tudhat semmit. Szerencsére Singletonnak nem volt családja, így rokonok nem fognak zaklatni.

Mély lélegzetet vettem.

– Mit tudunk az apátságról?

Kinyitott egy tekintélyes méretű könyvet. Felismertem a Compertát, a két évvel ezelőtti vizitáció során ellenőrzött kolostorokról készített jelentést, amelynek fontosabb részeit a parlamentben is felolvasták.

– Erős normann alapok, jól ellátva földekkel és pompás épületekkel. Jelenleg csak harminc szerzetes lakja, és nem kevesebb mint hatvan cseléd. Jól élnek, tipikus bencések. A látogatók szerint a templom botrányosan túldíszített, tele van gipszszobrokkal, és náluk van vagy volt a Bűnbánó Tolvaj állítólagos relikviája, akit a mi Urunkkal együtt feszítettek keresztre. Egy kéz egy darab fára szegezve, ami állítólag a keresztjének egy darabja. Úgy tűnik, messziről is jönnek emberek emiatt; állítólag meggyógyítja a nyomorékokat. – Akaratlanul is a torz hátamra pillantott, mint általában az emberek, ha nyomorékokról esik szó.

– Feltehetőleg erre az ereklyére utalt Goodhaps.

– Igen. A vizitáció során egy egész sereg szodomitát találtak Scarnsea-ben, ahogy az az ilyen koszos kutyaólakban lenni szokott. A régi perjelt, az egyik főbűnöst, eltávolították. Az új törvény a szodómiát halállal bünteti, úgyhogy ezzel meg lehet szorongatni őket. Azt akartam, hogy Singleton derítse ki, miként állunk ebben a tekintetben, a Copynger által írt birtokeladásokkal együtt.

Egy pillanatra eltöprengtem.

– Bonyolult összefüggések ezek.

– Valóban – bólintott a lord. – Ezért van szükségem egy okos emberre. A megbízólevelet a házadba küldettem, a Comperta releváns részeivel együtt. Azt akarom, hogy holnap a lehető legkorábban indulj útnak. Goodhaps három napja írta a levelet, és legalább még háromba telik, amíg odaérsz. A Weald az év ezen időszakában többnyire ingoványos.

– Egészen máig száraz volt ez az ősz. Talán két nap alatt is megjárom.

– Remek. Ne vigyél magaddal szolgákat, és Mark Poer kivételével senkinek ne beszélj róla. Még mindig nálad lakik?

– Igen. Távollétemben ő igazgatja az ügyeimet.

– Kísérjen el. Úgy tudom, jó eszű, és talán nem árt egy pár erős kar melléd.

– De, milord, a küldetés veszélyes lehet. És… őszintén szólva Markban nem buzog olyan nagy vallásos hév, hogy megértse, mi forog kockán.

– Nem is kell neki, amíg hű, és azt teszi, amit mondasz neki. És ez talán segíthet neki visszajutni a bírósági munkába is a kis botránya után.

– Mark ostoba volt. Tudnia kellett volna, hogy az ő társadalmi helyzetében nem bonyolódhat kapcsolatba egy lovag lányával – sóhajtottam. – Még nagyon fiatal.

Lord Cromwell felmordult.

– Ha a király tudomást szerzett volna arról, hogy mit tett, biztosan megkorbácsoltatja. Feléd is kevés hálát mutatott, pedig te találtál neki munkát.

– Családi kötelezettség volt, milord, fontos kötelezettség.

– Ha sikerre viszed vele ezt a küldetést, megkérhetem Richet, hogy vegye vissza a tisztviselői állásába, amelyet a te kérésedre találtam neki – felelte élesen.

– Hálásan köszönöm, milord.

– Most Hampton Courtba megyek. Meg kell győznöm a királyt, hogy térjen vissza teendőihez. Matthew, gondoskodj róla, hogy semmi ne szivárogjon ki, ellenőrizd az apátságból kimenő leveleket.

Felállt, megkerülte az íróasztalt, és miközben én is felemelkedtem ültömből, a vállamra tette a kezét. Ez nála a jóindulat jele volt.

– Találd meg a bűnöst mielőbb, de lehetőleg csendben. – Mosolygott, majd hátranyúlt, és átadott egy kis aranydobozt. Ebben is egy üvegcse volt, gömbölyded formájú, benne sűrű, halvány folyadék csapódott az üvegnek. – Mellesleg mit gondolsz erről? Talán rájössz a titkára, nekem nem sikerült.

– Mi ez?

– A bilstoni zárdában állt négyszáz évig. Állítólag Szűz Mária teje.

Undorral nyögtem egyet. Cromwell nevetett.

– Vajon miként képzelték el azt, amint valaki tejet szerez Szűz Máriától? Leginkább ezt találom elképesztőnek. Valószínűleg mostanság kicserélték, mert még mindig folyékony. Azt hittem, ennek a hátulján is van egy kis lyuk, mint a másikon, de úgy látszik, zárt. – Átadott egy nagyítót. Megvizsgáltam a ládikát, kis lyukat keresve a felületen, de nem találtam semmit. Megnyomkodtam és megböködtem, titkos reteszt kutatva, majd megráztam a fejem.

– Nem tudok rájönni. Tényleg teljesen zártnak látszik.

– Kár. Meg akartam mutatni a királynak, bizonyára mulatságosnak találta volna. – Az ajtóhoz kísért, és úgy nyitotta ki, hogy a másik kezét még mindig a vállamon tartotta. Így a tisztviselők láthatták, mekkora kegyben állok nála. Elhagyva a szobát, pillantásom a két vigyorgó koponyára tévedt, amelyek szemürege körül a gyertyafény játszott. Mivel a lord keze még rajtam nyugodott, el kellett fojtanom a rám törő borzongást.

Második fejezet

ISTENNEK HÁLA, elállt az eső, mire elhagytam a Westminstert. Miközben lassan hazalovagoltam, bealkonyodott. Lord Cromwell szavai megijesztettek. Hozzászoktam a kegyeltség állapotához, még a kitaszítottság gondolatától is kirázott a hideg, és nagyon megijedtem a lojalitásomat firtató kérdéseitől. Figyelnem kell arra, miket mondok a bíróságok környékén.

Az év folyamán vettem egy tágas, új házat a Chancery Lane-en, azon a széles úton, amelynek neve megegyezik mind őfelsége egyik bíróságáéval, mind a lovaméval. Az üvegezett ablakú csinos kőépület meglehetősen nagy összegbe került. A házvezetőnőm, Joan Woode nyitott ajtót, és melegen üdvözölt. A kedves, sürgő-forgó özvegyasszony már évek óta nálam szolgált. Szeretett fölöttem anyáskodni, amit nem találtam kellemetlennek, még ha nem is tartozott a feladatai közé.

Éhes voltam, és bár még nem járt későre, mielőtt a fogadószobába vonultam, kértem a vacsorám. Eltöltött a büszkeség, valahányszor szétnéztem ebben a szobában: a faburkolatra festett klasszikus erdei tájképért szép summát fizettem. A kandallóban fahasábok égtek. Mellette egy széken Mark ült. Különös látványt nyújtott: levette az ingét, és izmos, fehér mellkasát felfedve bonyolult mintával díszített achátgombokat varrt az ing nyakára. Egy tucat hosszú, fehér cérnafarkú tű sorakozott az aktuális divat szerint erősen túldíszített tűpárnában. Vissza kellett fojtanom a nevetésemet. Marknak a szokásos széles mosolyra húzódott a szája, kimutatva szép fehér, a szájához képest talán túl nagy fogait.

– Uram, hallottam, hogy megérkeztél. Lord Cromwell egyik futára hozott számodra egy csomagot, ő mondta, hogy visszatértél. Bocsásd meg, hogy nem kelek fel, de nem szeretném, ha bármelyik tű kicsúszna. – Mosolya ellenére a tekintete óvatos volt; ha Cromwell-lel találkoztam, minden bizonnyal szóba került kegyvesztettsége is.

Észrevettem, hogy barna haját rövidre nyíratta. Henrik király – kezdődő kopaszodását elrejtendő – rövidre vágatta a haját, és elrendelte az udvarban, hogy mindenki ily módon hordja a sajátját, így jött divatba. Az új hajviselet jól állt Marknak, én ezzel szemben úgy döntöttem, hogy hosszabban hagyom az enyémet, mert ez jobban illett szögletes vonásaimhoz.

– Joan nem tudna varrni helyetted?

– Érkezésed hírére az előkészületekkel kezdett foglalkozni.

Felvettem egy kötetet az asztalról.

– Látom, Machiavellit olvastál.

– Azt mondtad, uram, szabadidőmben megtehetem.

Sóhajtva letelepedtem az egyik párnázott karosszékembe.

– És tetszik?

– Nem igazán. Azt tanácsolja a hercegének, hogy legyen kegyetlen, és tévessze meg az embereket.

– Abban hisz, hogy ezek a dolgok szükségesek a jó uralkodáshoz, és hogy a klasszikus írók által megnevezett erények nem veszik figyelembe a való életet. „Mert úgy szokott történni, hogy az olyan embernek, aki mindenkihez jó akar lenni, gonoszok okozzák a vesztét.”[1]

Mark elharapott egy darab cérnát.

– Keserű megjegyzés.

– Machiavelli keserű ember volt. Azután írta könyvét, hogy Medici herceg, akinek ajánlotta, megkínoztatta. Jobban teszed, ha nem említed senkinek, hogy olvastad, amikor visszamész a Westminsterbe. Ott nem nézik jó szemmel.

Mark az utalás hallatán felnézett.

– Visszamehetek? Lord Cromwell…

– Talán. Majd a vacsoránál beszélünk róla. Fáradt vagyok, szeretnék kicsit pihenni. – Felemelkedtem a székből, és kimentem. Nem árt Marknak, ha még fő egy kicsit a saját levében.

†

JOAN NEM LOPTA A NAPOT; kellemes kis tűz égett a szobámban, és a derékaljam is meg volt vetve. Egy gyertya pislákolt az íróasztalomon legdrágább kincsem, az újonnan kiadott angol nyelvű Biblia egy példánya mellett. Megnyugtatott a látványa, ahogy fényben úszva pihent – vonzotta a szemet. Kinyitottam, és ujjaimat végigfuttattam a gót stílusú betűkön. Felületük fényesen csillogott a gyertyalángnál. A Biblia mellett nagy csomag papír hevert. Elővettem a tőrömet, és levágtam a pecsétet; a kemény viasz vörös darabokban hullott az asztalra. A csomagban a megbízólevél volt, Cromwell erőteljes tollvonásaival, a Comperta egy bekötött példánya és a scarnsea-i vizitációval kapcsolatos dokumentumok.

Egy percig ott álltam a rombuszosztású ablaknál, kibámulva a békés sötétségben pihenő kertemre, a fallal kerített gyepre. Itt akartam maradni, az otthon melegében és kényelmében, amikor beköszönt a tél. Sóhajtottam, és leheveredtem az ágyra, éreztem lassan ellazuló, fáradt hátizmaim rángatózását. Holnap újabb hosszú lovaglás várt rám, márpedig ez évről évre egyre nehezebbé és fájdalmasabbá vált számomra.

†

FOGYATÉKOSSÁGOMRA HÁROMÉVES koromban derült fény. Hátam görbébb, tartásom féloldalasabb lett, és semmilyen gyógyfűző nem tudta korrigálni. Mire ötéves lettem, igazi púpossá váltam, és az is maradtam mind a mai napig. Mindig féltékeny voltam az állandóan a birtok körül szaladgáló és játszó gyerekekre. Én csak rákszerű mozgással tudtam szaladni, és állandóan kigúnyoltak. Néha Istenhez kiabáltam ezért az igazságtalanságért.

Apám tekintélyes méretű földön gazdálkodott: földet művelt és birkát tenyésztett Lichfield mellett. Nagy fájdalom volt neki, hogy soha nem tudtam a birtokon dolgozni, mert én voltam az egyetlen életben maradt gyermeke. Ezt soha nem éreztette velem, nem tett szemrehányást fogyatékosságom miatt, csak csendesen annyit mondott egy nap, amikor túl öregnek érezte magát ahhoz, hogy tovább igazgassa a gazdaságot, hogy kinevez egy intézőt, aki nekem is dolgozhatna, ha ő már nem él.

Tizenhat éves voltam azon a nyáron, amikor az intéző megérkezett. Emlékszem, hogyan nyeltem vissza a harag rám törő hullámát, amikor egy nap William Poer feltűnt a házban. Magas, sötét hajú ember volt, pirospozsgás, nyílt arccal és erős kézzel, amely kemény szorításban fogta kezemet. Bemutatott sápadt, csinos feleségének és Marknak. Az életerős, kócos kisgyermek az anyja szoknyájába kapaszkodva bámult rám, és koszos hüvelykujját szopta.

Akkorra már eldőlt, hogy Londonba megyek tanulni az Inns of Courtba. Ha valaki anyagi függetlenséget szeretett volna biztosítani egy cseppnyi ésszel is megáldott fiának, logikus volt jogra taníttatnia. Apám úgy vélte, ezzel nemcsak pénzt lehet keresni, de a jogi képesítés egy nap segíteni fog az intéző ellenőrzésében is. Azt hitte, hogy visszatérek majd Lichfieldbe, de ez nem így történt.

1518-ban érkeztem Londonba, egy évvel azután, hogy Luther Márton kifüggesztette a pápa elleni kiáltványát a wittenbergi vártemplom kapujára. Emlékszem, milyen nehéz volt eleinte hozzászokni a főváros zajához, a tömeghez és mindenekelőtt az állandó bűzhöz. Az előadásokon és a szálláson jó társaságra leltem. Azok már zavaros idők voltak, a polgári jogászok az egyházi bíróságok egyre nagyobb súlya ellen érveltek. Én azokkal értettem egyet, akik szerint utóbbiak elvonják a királyi bíróságoktól a jogkörüket. Mi köze van ahhoz egy főesperesnek, ha az emberek egy szerződés tartalmáról vitáznak, vagy rágalmazzák egymást? Véleményem nem pusztán a saját praxis kiépítésére irányuló cinikus vágyakozást palástolt; az egyház olyanná vált, mint egy hatalmas polip, csápjait az élet minden része felé kinyújtotta, pusztán a haszonért és a Szentírás bármifajta felhatalmazása nélkül. Erasmus műveit olvastam, és ettől más színben kezdtem látni ifjúkori éretlen rajongásomat az egyház iránt. Minden okom megvolt rá, hogy keserű legyek, különösen a szerzetesekkel szemben, és ekkor már láttam, hogy ezek bizony jó indokok voltak.

Tanulmányaim végeztével elkezdtem kapcsolatokat építeni és megbízásokat keresni. Felfedeztem, hogy tehetségem van a bírósági vitákhoz, ami hasznomra vált a becsületesebb bíráknál. Az 1520-as évek végén kezdett nyilvánosságra kerülni, micsoda konfliktus alakult ki a király és a pápa között, mert az vonakodott érvényteleníteni őfelségének az Aragóniai Katalinnal kötött házasságát. Ekkoriban mutattak be Thomas Cromwellnek, egy jogászkollégának, aki akkor Wolsey kardinális szolgálatában emelkedett egyre magasabbra.

A reformátorok kötetlen vitacsoportjában találkoztam vele. Az üléseket titokban, egy londoni fogadóban tartottuk, mivel az általunk olvasott könyvek nagy része tiltott volt. Majd Cromwell kezdett bevonni az állami ügyekbe. Így kezdődött utam, amely során végig követtem Cromwellt, miközben ő Wolsey helyébe lépett, majd a király titkára lett, később főmegbízottja és egyházügyi helyettese, mindvégig elrejtve vallási radikalizmusának teljes mélységét őfelsége elől.

Egyre többször kérte segítségemet kegyeltjei jogi ügyeiben – már ekkor építette kiterjedt kapcsolatrendszerét –, és lassan „Cromwell egyik embere” lettem. Így amikor négy évvel ezelőtt apám írt, tudnék-e William Poer fiának állást találni az uram irányítása alatt álló, egyre terebélyesedő állami hivatalok valamelyikében, sikerrel jártam.

Mark 1533 áprilisára időzítette érkezését, hogy lássa Boleyn Anna királynévá koronázását. Nagyon élvezte a pompás ünnepségeket; azt a nőt ünnepelték, akiről később azt tanították, hogy boszorkány és parázna volt. Mark tizenhat éves lehetett akkor, ugyanannyi, amennyi én voltam, mikor délre jöttem. Nem túl magas, de erőteljes felépítésű volt, angyali, sima arccal. Nagy kék szeme az anyjára emlékeztetett, bár Mark szemét megkülönböztette a benne lakozó, körültekintő értelem.

Bevallom, mikor először lépett a házamba, azt kívántam magamban, hogy mielőbb távozzon. Nem állt szándékomban in loco parentis viselkedni a fiúval, akiről nem volt kétségem, hogy hamarosan csapkodni fogja az ajtókat, a földre hányja a papírokat, és akinek az arca és alakja felkavarja bennem az otthonommal kapcsolatos minden keserű érzést. Mindig volt egy olyan érzésem, hogy szegény apám Markot szerette volna fiának helyettem.

Idővel azonban enyhült a vágyam, hogy megszabaduljak tőle. Nem olyan faragatlan fiú volt, mint amire számítottam; éppen ellenkezőleg, nagyon udvariasan, csendesen viselkedett, és alapvetően jó modora volt. Mikor az első napokban vétett az öltözködési vagy asztali illemszabályok ellen, önironikus humort csillantott meg. Először a kincstárnál, majd a Vagyonügyi Bíróságon találtam neki gyakornoki pozíciót, és mindkét helyen lelkiismeretesnek tartották. Hagytam, hogy kedve szerint járjon-keljen, és ha kocsmába vagy bordélyba ment a kollégáival, sosem jött haza zajongva vagy részegen.

Korábbi érzéseim ellenére megkedveltem. Nagy hasznát vettem fürge eszének, amikor bonyolultabb jogi vagy ténybeli kérdésekkel foglalkoztam, és őt próbaközönségnek használtam. Legfőbb hibája a lustasága volt, de általában néhány élesebb szóval fel lehetett ebből rázni. Egy idő elteltével, elfeledve azt a neheztelést, amit amiatt éreztem, mert apám talán őt szerette volna fiának, már én magam szerettem volna ugyanezt. Mióta szegény Kate meghalt az 1534-es nagy járványban, nem voltam benne biztos, hogy valaha lehet-e saját fiam. Még mindig halálfejes gyászgyűrűt viseltem érte, igen önhitten, mert ha életben maradt volna, biztosan máshoz megy feleségül.

†

EGY ÓRÁVAL KÉSŐBB Joan vacsorához szólított. Az asztalon remek kappansült várt, sárga- és fehérrépakörettel. Mark csendben ült a helyén, immár megint ingben és egy finom, barna gyapjúmellényben. Észrevettem, hogy a mellényét még több achátgomb díszíti. Áldást mondtam, és levágtam a kappan combját.

– Nos – kezdtem –, Lord Cromwell talán visszahelyeztet a Vagyonügyi Bíróságra. De először azt kívánja, hogy segíts nekem egy feladatban. Utána majd meglátjuk, miként lesz.

Hat hónappal ezelőtt Marknak viszonya volt Jane királyné egyik kinevezésre váró udvarhölgyével. A lány csak tizenhat éves volt, túl fiatal és ostoba ahhoz, hogy az udvarhoz kerüljön, de becsvágyó rokonai mindenáron be akarták juttatni. Végül szégyent hozott rájuk. Addig kószált a Whitehall és a Westminster környékén, amíg a Westminster Hallba nem jutott, tisztviselők és jogászok közé. A kicsapongó leány itt találkozott Markkal, és végül egy üres irodában üzekedett vele. Később mindent megbánt, és kifecsegett a többi hölgynek, akiktől kellő időben eljutott a történet a főkincstárnokig. A lányt hazaküldték, Mark pedig az alsószoknyák közül hamar a talárok elé került, amikor a királyi udvartartás hivatalnokai kihallgatták. Először csak megdöbbent, később viszont megrémült tőlük. Noha dühös voltam rá, megértettem riadalmát; mégiscsak nagyon fiatal volt. Kértem Lord Cromwellt, hogy járjon közbe az érdekében, mert tudtam, hogy az effajta vétségek iránt volt a leginkább elnéző.

– Köszönöm, uram – mondta Mark. – Borzasztóan sajnálom a történteket.

– Szerencsés vagy. A hivatalt vesztett emberek közül nem sokan kapnak második esélyt, legalábbis nem egy ilyen eset után.

– Tudom. De olyan kihívón viselkedett, uram. – Halványan elmosolyodott. – Húsból vagyok én is.

– Csak egy ostoba leány volt. Gyereket is nemzhettél volna neki.

– Ha ez bekövetkezett volna, elvettem volna feleségül, már ha a rangunk engedi. Tudom, hogy mit jelent a becsület, uram.

Egy falat húst tettem a számba, és felé intettem a késemmel. Ez régi vitának számított köztünk.

– Akkor is könnyelmű bolond vagy. A rangbéli különbség jelent mindent. Mark, négy éve állsz a kormányzat alkalmazásában. Tudod, hogyan működnek a dolgok. Közrendűek vagyunk, és ehhez kell magunkat tartanunk. Egyes alacsony származásúak, mint Cromwell és Rich, magasra emelkedhettek a király szolgálatában, de kizárólag mert őfelsége így döntött. Bármikor el is távolíthatja őket. Ha a főkincstárnok a királynak számol be, nem Lord Cromwellnek, a Towerben találtad volna magad, egy olyan korbácsolás után, amely életre szóló sebeket hagy rajtad. Tudod, ettől azért komolyan tartottam. – Ez a kis affér valóban számos álmatlan éjszakát okozott nekem, de ezt sosem árultam el.

Lehangoltnak látszott. Leöblítettem a kezemet a kézmosó tálkában.

– Mindegy, most talán elsimíthatjuk az egészet – folytattam kedvesebben. – Mi a helyzet az ügyekkel? Előkészítetted a tulajdonleveleket a Fetter Lane átruházásához?

– Igen, uram.

– Vacsora után áttekintem őket. Más dokumentumokat is tanulmányoznom kell. – Letettem a szalvétámat, és komoly tekintettel Markra néztem. – Holnap a déli partra utazunk.

Elmagyaráztam küldetésünk célját, bár nem említettem semmit annak politikai jelentőségéről. Mark szeme tágra nyílt, amikor a gyilkosságról meséltem neki; az ifjúság meggondolatlan izgalma visszatért.

– Ez veszélyes lehet – figyelmeztettem. – Fogalmunk sincs arról, mi zajlik ott, mindenre fel kell készülnünk.

– Aggodalmasnak látszol, uram.

– Súlyos felelősség ez, és őszintén szólva most szívesebben maradnék itt, mint utaznék Sussexbe. A Wealden túl minden olyan sivár – sóhajtottam. – De Ézsaiáshoz hasonlóan mennünk kell, és küzdeni Sionért.

– Ha sikerrel jársz uram, Lord Cromwell méltóképp megjutalmaz.

– Igen. És megtart kegyeiben.

Meglepetéssel nézett fel szavaimra, és úgy döntöttem, bölcsebb, ha témát váltok.

– Sosem jártál még kolostorban, ugye?

– Nem.

– Latin iskolába jártál, nem pedig kétes kiváltságként kolostori iskolába.

A szerzetesek alig tudtak annyit latinul, hogy kövessék a régi kötetek szövegeit, amikből tanítottak. Még szerencse, hogy gyors felfogóképességem volt, különben olyan írástudatlan lennék, mint Joan.

– A kolostorok valóban olyan romlottak, mint mondják? – kérdezte Mark.

– Te is láttad a Fekete Könyvet, a vizitáció feljegyzéseiből készült kivonatot, amit mindenfelé terjesztenek.

– Igen, hasonlóan a legtöbb londonihoz.

– Ó, igen, az emberek szeretik a rakoncátlan szerzetesekről szóló történeteket. – Abbahagytam, mert Joan bejött a mártással. – De valóban, korruptak – folytattam, amikor kiment. – Szent Benedek általam olvasott regulája imára és munkára szentelt, a világtól elzárt életet ír elő, csak az ehhez feltétlenül szükséges dolgokkal. Mégis, ezen szerzetesek legnagyobb hányada pompás épületekben él, cselédek szolgálják ki őket, a földjeikből busás bevételeket húznak, és mindenféle bűnben telnek napjaik.

– Azt mondják, hogy a karthauzi szerzetesek puritánul éltek, és dicsőítő himnuszokat énekeltek, mikor elvitték őket Tyburnbe a kivégzésükre.

– Ó, néhány rend valóban egyszerűen él. De ne feledd el, hogy a karthauziaknak azért kellett meghalniuk, mert nem ismerték el a királyt az egyház fejének. Mindannyian ragaszkodtak a pápához. És most úgy tűnik, egy szerzetes a gyilkosságra vetemedett. – Felsóhajtottam. – Sajnálom, hogy belekeveredsz ebbe az ügybe.

– A becsületes embernek nem kell félnie a veszélytől.

– A veszélytől állandóan érdemes tartani. Még mindig tanulod a kardforgatást?

– Igen. Green mester szerint nagyon jól haladok.

– Remek. A csendesebb utakon mindenfelé erőszakos kéregetők járnak.

Elhallgatott egy pillanatra, elgondolkodva nézett rám.

– Uram, nagyon hálás vagyok, hogy esélyt kaptam az állásom visszanyerésére a bíróságon, de bárcsak ne lenne akkora szemétdomb az a hely. A birtokok fele Richard Richhez és barátaihoz kerül.

– Túlzásokba esel. Ez egy új intézmény, várható volt, hogy a felelős vezetők a hozzájuk lojálisakat megjutalmazzák. Így működik a jó uralom. Mark, te egy ideális világról álmodsz. Légy óvatos a mondandóddal. Már megint Morus Utópiáját olvastad? Cromwell is őt idézte ma nekem.

– Az Utópia reményt ad az embernek, míg az az olasz Machiavelli csak kétségbe ejti.

– Nos, ha az utópistákat akarod követni, cseréld le ezt a finom ruhát egyszerű zsákvászonra – mutattam a mellényére. – Mellesleg mi az a rajzolat a gombokon?

Levette a szóban forgó ruhadarabot, és átnyújtotta. Valamennyi gomb apró vésése egy férfit ábrázolt, aki egyik kezében kardot tartott, míg a másik karjával egy nőt ölelt át, és egy szarvasbika állt mellettük. A gombokat mívesen dolgozták ki.

– A Szent Márton piacon vettem őket, meglehetősen olcsón. Az achát hamis.

– Értem. És mit jelképez? Ó, már tudom, a szarvas a hűségre utal. – Visszaadtam a mellényt. – Fáraszt a divat a megfejtésre váró jelképes ábrázolásokkal. Épp elég valódi rejtély van a világban.

– De, uram, te is festesz.

– Csak ha van rá időm. A magam szerény eszközeivel azonban éppúgy egyértelmű képeket próbálok az embereknek mutatni, mint Holbein mester. A művészetnek fel kell oldania létünk rejtélyeit, nem pedig még inkább homályba rejteni őket.

– Te nem viseltél ilyen hívságokat fiatalkorodban, uram?

– Nem voltak divatban, talán csak egyszer vagy kétszer volt rajtam hasonló. – Egy bibliai idézet jutott az eszembe, és el is mondtam, némileg szomorúan: „Mikor gyermek valék, úgy szóltam, mint gyermek, úgy gondolkodtam, mint gyermek, úgy értettem, mint gyermek: minekutána pedig férfiúvá lettem, elhagytam a gyermekhez illő dolgokat.”[2] Nehézkesen felálltam, Mark odalépett hozzám segíteni.

– Megoldom – szóltam rá ingerülten, de arcom megrándult, ahogy egy fájdalomhullám futott át a hátamon. – Ébressz fel a hajnal első fényeinél. És szólj Joannek, hogy bőséges reggelit készítsen.

Fogtam egy gyertyát, és felmentem a lépcsőn. A gombdíszítéseknél összetettebb rejtélyek álltak előttünk, és szükségem volt minden segítségre, amit a becsületes, nyomtatott angol szövegek tanulmányozása nyújthatott.

Harmadik fejezet

MÁSNAP VIRRADATKOR INDULTUNK. November másodika volt, halottak napja. Az egész esti olvasás után jót aludtam, és jobb kedvem lett, mint elalvás előtt, sőt valamiféle izgalom is kezdett úrrá lenni rajtam. Valaha a szerzetesek tanítványa voltam, addigra azonban ellensége lettem mindannak, amit ők képviseltek. Most pedig olyan helyzetbe kerültem, hogy a misztériumaik és romlottságuk sűrűjének mélyére hatolhatok.

Az álmos Markot piszkálódó és hízelgő megjegyzésekkel próbáltam sürgetni a reggelije közben, majd kint a szabadban, hogy végre elinduljunk. Az éjszaka folyamán az időjárás alaposan megváltozott; keletről száraz, csípős szél fújt, az utakon szikkadtak a sáros keréknyomok. A szél miatt könnyezni kezdtünk, noha a legmelegebb szőrmékbe burkolóztunk, vastag kesztyűt húztunk a kezünkre, és szorosra vontuk arcunk körül lovaglókabátunk kámzsáját is. A tőrömet, amelyet általában csak dísznek hordtam, reggel élesre fentem a konyhai köszörűkövön, és az övemre csatoltam. Mark a saját kardját viselte, egy két láb hosszú, borotvaéles londoni pengét, amelyet megtakarított pénzéből vett a vívóleckékre.

Egyedül meglehetősen nehezen tudok nyeregbe szállni, Mark tehát először bakot tartott, majd ő is felpattant Redshanksre, robusztus deresére. Végre elindultunk a ruhákkal és iratokkal erősen felmálházott lovakkal. Mark még mindig nem tért magához teljesen. Hátralökte kámzsáját, és a szembefújó szélbe pislogva beletúrt borzas hajába.

– A szentségit, milyen hideg van!

– Kicsit elpuhultál a meleg irodákban töltött hosszú idő alatt – mondtam. – Fel kell pezsdíteni a véredet.

– Gondolod, uram, hogy havazni is fog?

– Remélem, nem. A hó napokig feltarthat minket.

Átlovagoltunk az éppen csak ébredező Londonon, áthaladtunk a London Bridge-en is. A hídról a folyón végigpillantva a Tower fenyegető tömbjén túl egy hatalmas óceánjáró karakkot vettem észre, ami a Kutyák szigete mellett horgonyzott. A súlyos hajóorr és a magas árbócok körvonalai elmosódtak, ahol a szürke folyó és a szürke égbolt összeért. Felhívtam Mark figyelmét a hajóra.

– Kíváncsi lennék, honnan jött.

– Manapság már olyan helyekre is eljutnak emberek, amelyekről apáink még csak nem is álmodtak soha.

– És csodálatos új dolgokat hoznak haza ezekről a helyekről. – Eszembe jutott az a különös madár. – Csodás új dolgokat és talán új megtévesztéseket.

A híd túlsó végén egy törött emberi koponya hevert a mólók mellett. A madarak már azelőtt letisztítottak róla mindent, mielőtt leesett volna a tartó póznáról, és darabjai szétszóródva hevertek emléktárgyvadászokra vagy bűbájt kereső boszorkányokra várva. Először a Szent Borbálák Cromwell dolgozószobájában, majd a földi igazságszolgáltatás ezen mementója. Az ómenek kellemetlen érzéseket keltettek bennem, és gyorsan megróttam magam a babonásságomért.

†

LONDONTÓL DÉLRE EGY DARABIG meglehetősen jó volt az út, amíg átvágtunk a fővárost élelmiszerrel ellátó, most barnán és kopáran elterülő földeken. Az ég megmaradt nyugodt tejfehérnek, és az időjárás sem változott. Délben megálltunk ebédelni Eltham közelében, majd nem sokkal később elhagytuk a North Downs dombvidékét, és megpillantottuk a Weald elénk táruló ősi erdőségét. A kopár fák csúcsai mellett csak néhány örökzöld nyújtózott a ködös horizont fölé.

Az út összeszűkült, és meredeken emelkedő, avarszőnyeggel borított erdős földhalmok között vezetett tovább. Itt-ott keskeny ösvények ágaztak le távoli falvakba, és csak néha haladt el mellettünk egy-egy fuvaros. Késő délutánra elértük Tonbridge-t, egy kis kereskedővárost, ahol délnek fordultunk. Éberen figyeltünk az útonállókra utaló jelekre, de csak egy szarvascsordát láttunk legelészni, és ahogy elértük a kanyart, ezek az ostoba jószágok felugratva a dombra, el is tűntek az erdőben.

Már bealkonyodott, amikor a fákon túlról meghallottuk egy templom harangjainak a hangját, a következő kanyar után ott találtuk magunkat egy apró és szemlátomást meglehetősen szegény falu egyetlen utcáján. Az út mentén végig zsúpfedeles vályogházak sorakoztak, még a főtéren álló fogadó sem volt különb, mellette viszont egy szép, normann stílusú templom magasodott. A templom ablakaiban mindenhol gyertyák égtek, erős fényt árasztva a festett üvegen keresztül. A harang eközben megállás nélkül szólt.

– A halottak napi mise – jegyezte meg Mark.

– Igen. Valószínűleg az egész falu a templomban imádkozik halottaik lelki üdvéért.

Mialatt komótosan végiglovagoltunk az utcán, csak néhány felnőttet láttunk, a kapualjakból leginkább szőke kisgyerekek kukucskáltak ki gyanakodva. A kántálás hangja elért minket a nyitott templomajtón keresztül.

Azokban az időkben a halottak napja az év egyik legjelentősebb eseménye volt. A hívők minden templomban misére mentek, és imádkoztak, hogy segítsék rokonaik és barátaik lelkének útját a purgatóriumon keresztül. Ekkorra azonban a szertartást már nem támogatta a király, és hamarosan be is tiltották. Néhányan azt mondták, kegyetlen dolog volt megfosztani az embereket a megnyugvástól és az emlékezéstől. Én mégis úgy vélem, megnyugtatóbb az a tudat, hogy az ember rokonai – Isten akaratának megfelelően – vagy a mennyországban, vagy a pokolban vannak, mint azt hinni, hogy a purgatóriumban időzve talán évszázadokig tartó kínt és fájdalmat kell kiállniuk.

A fogadónál elmerevedett tagokkal lekászálódtunk a lovakról, és kikötöttük őket. Az épület olyan volt, mint a többi ház, csak nagyobb; vályogból és nádból vert falairól itt-ott már lehullott a vakolat, magasra rakott zsúpteteje egészen az első emeleti ablakokig lehúzódott.

Odabent – a régi szokásoknak megfelelően – a padló közepén henger alakú kályhában égett a tűz, ezért nagyjából ugyanannyi füst töltötte meg a szobát, mint amennyi a kerek kéményen át eltávozott belőle. A füstös félhomályon keresztül néhány szakállas öreg kíváncsian lesett felénk a kockajáték fölött. Egy kötényes, kövér ember közelített felénk, értő szemmel mérve fel drága szőrméinket. Szoba és étel után érdeklődtem, amiért a fogadós hat pennyt kért tőlünk. Nehezen értettem kemény, déli beszédjét, de sikerült lealkudni az árat négy pennyre. Miután megerősítette, hogy a jó úton megyünk Scarnsea-be, meleg sört rendeltem, és leültem a tűz mellé, Mark pedig kiment az istállóba, hogy utánanézzen a lovaknak.

Örömmel fogadtam, amikor ismét csatlakozott hozzám, mert már belefáradtam az öregek folyamatos bámulásába. Biccentettem feléjük, de elfordították a fejüket.

– Szigorú tekintetű társaság – suttogta Mark.

– Nem sok utazót látnak errefelé. És nincs kétségem afelől, hogy úgy hiszik, a púposok balszerencsét hoznak. Ugyan már, Mark, a legtöbben ezt gondolják. Éppen elégszer láttam, ahogy az emberek keresztet vetettek, amint megpillantottak, hiába hordok elegáns ruhákat.

Vacsorára jó zsíros birkaragut kaptunk testes sörrel. Mark két falat közt azt morogta, hogy a birka már elég régóta döglött lehetett. Közben egy csoport helybeli érkezett, szemlátomást legjobb ruháikba öltözve; nyilvánvalóan véget ért a mise. Leültek, és komor hangon beszélgetni kezdtek. Időnként felénk pillantottak, így még több kíváncsi tekintettel és ellenséges arccal szembesültünk.

Észrevettem, hogy a távolabbi sarokban ülő három durva külsejű, rongyos ruhás, ápolatlan szakállú férfival a helyiek ugyanilyen barátságtalanul viselkedtek. Ezek a férfiak is méregettek minket, bár nem olyan nyíltan, mint a falusiak, hanem csak a szemük sarkából.

– Uram, látod azt a magas fickót? – suttogta Mark. – Megesküdnék bármire, hogy szerzetesi csuha rongyait viseli.

A legnagyobb férfi, egy ronda, törött orrú tagbaszakadt ember, vastag, fekete gyapjúból készült rongyos ruhát viselt, és valóban, a hátára bencés csuklya lógott. Amikor a kocsmáros – az egyetlen személy, aki tisztességesen viselkedett velünk – felbukkant, hogy újratöltse korsóinkat, halkan megkérdeztem:

– Mondd csak, ki az a három ember ott?

Felmordult.

– Semmirekellő apátságtöltelékek a tavaly bezárt kolostorból. Tudod, hogy van ez, uram. A király úgy határoz, hogy a kisebb rendházaknak meg kell szűnniük, a szerzeteseknek máshol biztosítanak helyet, de a szolgáknak útilaput kötnek a talpára. Azok a fickók már vagy egy éve itt koldulnak, mivel nincs semmi munka a számukra. Látod azt a soványat? Neki már a fülét is levágták. Vigyázzatok velük.

Odapillantottam, és láttam, hogy egyiküknek, egy magas, sovány, szalmasárga hajú férfinak valóban nem volt füle, csak sebekkel határolt lyuk tátongott a feje két oldalán. Ez volt a pénzhamisítás büntetése. Biztosan egy helyi bandához csatlakozott, akik lecsipkedtek az érmékből, hogy az így nyert aranyat hitvány másolatok készítéséhez használják fel.

– Mégis megengeded nekik, hogy itt legyenek – jegyeztem meg.

Ismét felmordult.

– Nem az ő hibájuk, hogy kihajították őket. Őket és még több száz társukat. – Ezzel a kocsmáros elsietett; nyilván attól tartott, hogy túl sokat beszélt.

– Azt hiszem, ez a megfelelő idő arra, hogy visszavonuljunk – emeltem föl egy gyertyát az asztalról. Mark egyetértően bólintott. Lehajtottuk a maradék sörünket, és a lépcső felé indultunk. Ahogy elhaladtunk az egykori kolostori szolgák mellett, a köpenyem véletlenül súrolta a tagbaszakadt férfi ruháját.

– Balszerencséd lesz, Edwin – mondta az egyik társa hangosan. – Egy törpét kell majd megérintened, hogy visszatérjen a szerencséd.

Az asztalnál ülők harsány röhögésben törtek ki. Éreztem, hogy Mark megfordul mögöttem, ezért gyorsan megfogtam a karját.

– Ne – suttogtam. – Nem akarunk bajt. Gyerünk felfelé. – A roskatag falépcső felé húztam. Felmentünk a zsúptető alatti szobába, ahová már felhordták a csomagjainkat. Az ágyak alacsonyak voltak, a tető alól pedig egy kisebb patkánycsalád menekült el érkezésünkre. Leültünk, és lehúztuk a csizmánkat.

Mark még mindig dühös volt.

– Miért tűrjük el ezeknek a semmirekellőknek a sértéseit?

– Ellenséges vidéken járunk. A Weald lakói még mindig a pápaság hívei. A pap a templomban valószínűleg arra biztatja őket, hogy minden vasárnap imádkozzanak a király haláláért és a pápa visszatéréséért.

– Azt hittem, még nem jártál errefelé, uram. – Mark kinyújtóztatta lábát az egyetlen hőforrásként szolgáló kémény széles vascsöve felé, amely a szoba közepén futott fel a tetőig.

– Óvatosan bánj a fagy okozta duzzanatokkal – szóltam oda. – Ami azt illeti, még nem jártam erre, de Lord Cromwell kémei minden vidékről küldtek jelentéseket a lázadás után. A táskámban van ezeknek a másolata.

Mark felém fordult.

– Nem találod néha fárasztónak, uram, hogy mindig kétszer meg kell gondolni, mit mond az ember egy idegennek, nehogy valami olyan csússzon ki a száján, amit az ellenségünk felségárulássá fordíthat? Korábban nem így mentek a dolgok.

– Ez a legrosszabb időszak. Hamarosan jobb idők jönnek.

– Amikorra a kolostoroknak befellegzik?

– Igen, mert a reformáció végre kiteljesedik. És azért is, mert Lord Cromwellnek elég pénze lesz ahhoz, hogy a királyságot megerősítse egy támadás ellen, és sok jót tegyen a néppel. Nagyszerű tervei vannak.

– Azután, hogy a vagyonügyiek leszedik a maguk sápját, marad akár csak arra is, hogy azoknak a lenti bugrisoknak új ruhát vegyenek?

– Marad, Mark. – Komolyan beszéltem. – A nagy apátságoknak hihetetlen vagyonuk van. És hiába a jótékonysági fogadalmuk, mit adnak ezek a szegényeknek? Láttam a nyomorgókat, Lichfieldben ott tolongtak a kolostor kapujánál az adományok napján. Rongyos gyerekek lökdösődtek és rugdosódtak azért a pár fityingért, amit a kapu rácsain át nyújtottak ki nekik. Azokon a napokon szégyelltem abba az iskolába járni. Nemsokára minden faluban tisztességes iskolák lesznek, amiket a királyi kincstár fog fenntartani.

Mark erre nem szólt semmit, csak gúnyosan felhúzta szemöldökét.

– Az isten szerelmére, Mark, vedd el a lábad a kéménytől! – csattantam fel, mert hirtelen felbosszantott a kételkedése. – Büdösebb, mint akármelyik birka.

Felmászott az ágyára, és hanyatt fekve bámulta a zsúptető boltozatát.

– Remélem, igazad van, uram. De amit a bíróságon láttam, kétségeket ébresztettek bennem az emberek jótékonyságáról.

– Isten majd megváltoztatja a tisztátalan szívűeket. Lassú folyamat ez. És Lord Cromwell részese ennek, minden keménységével együtt. Legyen hited – tettem hozzá szelíden. Mégis, miközben beszéltem, ismét eszembe jutott Lord Cromwell kegyetlen élvezete, amint arról beszélt, hogy saját szentképeivel együtt égettet meg egy papot, és ismét láttam magam előtt, ahogy rázogatja a ládikóban a gyerekkoponyát.

– A hit hegyeket mozgat meg? – szólalt meg Mark egy pillanattal később.

– A szentségit neki! – csattantam fel megint. – Az én időmben a fiatalok voltak az idealisták, és az öregek a cinikusak! Túl fáradt vagyok a további vitához. Jó éjt. – Vetkőzni kezdtem, kicsit tétován, mert nem szerettem, ha mások látják a torz hátamat, Mark azonban tapintatosan hátat fordított, amíg levetkőztünk, és magunkra öltöttük a hálóruhánkat. Fáradtan bemásztam besüppedt ágyamba, és elfújtam a gyertyát.

Elmondtam az elalvás előtti esti imát, de utána még sokáig feküdtem éberen a sötétben, hallgatva Mark egyenletes légzését és az ismét előkerült patkányok neszezését, ahogy a meleg kémény felé kúsztak.

†

HABÁR IGYEKEZTEM NEM VENNI róla tudomást, mint minden hasonló helyzetben, de a falusiak pillantásai, ahogy a púpomat bámulták, és az egykori apátsági szolga megjegyzése régről ismerős, szívszorító fájdalmat okoztak. Darabokra hullott tőlük a korábbi lelkesedésem, és összeszűkült a gyomrom. Egész életemben próbáltam lerázni magamról az ilyen sértéseket, bár fiatalon gyakran tombolni és üvölteni szerettem volna. Láttam éppen elég nyomorékot, akiknek a lelke ugyanolyan torz lett az elszenvedett sértések és gúnyolódások hatására, mint a testük. Összehúzott szemöldökük alól mogorván néznek a világra, és gonosz bosszút esküsznek a gyerekek ellen, mert utánuk kiabálnak az utcán. Jobb megpróbálni figyelmen kívül hagyni ezeket a csúfolódásokat, és élni az életet, ahogy azt Isten lehetővé teszi számunkra.

Emlékszem egy alkalomra, amikor ez lehetetlennek bizonyult. Az eset meghatározta a későbbi életemet. Tizenöt éves voltam, a lichfieldi egyházi iskola tanulója. Felsőbb osztályba járó diákként kötelességem volt vasárnapi misére járni és időnként ministrálni. Ez csodálatos dolognak tűnt a könyvek felett töltött hosszú hetek után, különösen a görög és latin nyelvvel folytatott küzdelmeimmel összevetve, amely nyelveket a kövér és iszákos Andrew testvér meglehetősen gyenge tanítása mellett iparkodtam elsajátítani.

A katedrális fényárban tündökölt, az oltár, a szobrok és a gyönyörűen díszített szentély előtt gyertyák lángja lobogott. Azokat a napokat szerettem a legjobban, amikor nem kellett ministrálnom, hanem csak a gyülekezetben ülnöm. A szentélyben a pap latinul kántálta a misét, amit már nagyrészt megértettem. A szavakat a gyülekezet hűen visszhangozta.

Most, hogy már régóta nincs ilyen mise, nehéz elképzelni, milyen misztériumot közvetített a régi szertartás: a tömjénszagot, a latin emelkedő ritmusát, a misecsengő hangját, ahogy felmutatták a kenyeret és a bort, és ahogy ezek mindenki hite szerint a papok szájában átalakultak Jézus Krisztus testévé és vérévé.

Az utolsó iskolai évemben egyre jobban elteltem az Isten iránt tanúsított odaadással. A gyülekezet tagjainak néma és tiszteletteljes arcát figyelve arra a felismerésre jutottam, hogy az egyház óriási közössége összeköti az élőket és a holtakat, és ha csak pár órára is, de átformálja az embereket a Nagy Pásztor engedelmes nyájává. Úgy éreztem, kötelességem ezt a nyájat szolgálni, és papként irányt tudnék mutatni társaimnak, sőt kivívhatom tiszteletüket.

Andrew testvér hamar kiábrándított. Mondandóm fontosságától remegve meghallgatást kértem tőle a tanterem mögötti kis irodájában. A nap végén jártunk, szeme vöröslött az íróasztalán fekvő tekercsek tanulmányozásától, fekete öltözetét étel- és tintafoltok tarkították. Akadozva eldadogtam neki, hogy milyen elhivatottságot érzek, és elmondtam a kívánságomat: papnövendék szeretnék lenni.

Azt vártam, hogy kérdéseket tesz fel a hitemmel kapcsolatban, de csak tömzsi kezével intett elutasítóan.

– Fiam – mondta –, belőled soha nem lehet pap. Nem fogtad még fel? Ne rabold a drága időmet ilyesmivel. – Ősz szemöldökét bosszúsan összehúzta. Nem borotválkozott, így fehér borostája mintha fagyként dermedt volna kövér, vörös arcára.

– Nem értem, testvér. Miért nem?

Nagyot sóhajtott, és arcomat szeszgőzös lehelet csapta meg.

– Shardlake úrfi, ugye ismered azt a részt a Teremtés Könyvéből, hogy Isten a saját képmására teremtett minket?

– Természetesen, testvér.

– Ahhoz, hogy az Ő egyházát szolgálhasd, meg kell felelned ennek a képmásnak. Mindenki, akinek látható nyavalyája van, legyen az akár csak egy sorvadt végtag, soha nem lehet pap. Nem is beszélve egy ilyen borzasztóan görnyedt púposról, mint te! Hogyan jelenhetnél meg a hétköznapi, bűnös emberek és Isten magasztossága közötti közvetítőként, amikor sokkal rútabb vagy, mint embertársaid?

Úgy éreztem magam, mintha hirtelen jéggé fagytam volna.

– De ez nem lehet helyes! Ez kegyetlenség!

Andrew testvér arca még jobban elvörösödött.

– Fiam – kiáltotta –, megkérdőjelezed az anyaszentegyház tanításait? Elment az eszed? Idejössz, és kijelented, hogy pap akarsz lenni. Milyen pap? Lollard eretnek?

Nem értettem, miként lehet engem az egyház megreformálására létrejött lollard szekta tagjaihoz hasonlítani. Nézve Andrew testvért, ahogy ott ül pecsétes ruhájában, borostás, vörös arccal, fintorogva, gondolkodás nélkül kiszakadt belőlem:

– Miért, talán úgy kellene kinéznem, mint neked?!

Egy üvöltéssel felpattant, és lendületből fültövön vágott.

– Te kis púpos zsivány! Takarodj ki innen!

Az ütéstől csengő füllel kirohantam a szobából. Andrew testvér túlságosan kövér volt ahhoz, hogy üldözőbe vegyen (a következő évben el is vitte a gutaütés), így sikerült eliszkolnom a katedrális közeléből, és a sötét utcákon keresztül reményvesztetten hazavánszorogtam. Az otthonomhoz közel leültem egy kapualjban, és onnan bámultam a tavaszi naplementét. Pompás színei mintha csak engem gúnyoltak volna. Úgy éreztem, ha az egyház nem akar engem, nincs hová mennem, egyedül maradtam.

És akkor, amint ott ültem az esti homályban, Krisztus szólt hozzám. Ez történt, nem lehet másképp megfogalmazni. Hallottam egy hangot a fejemben. Belőlem jött, de nem az enyém volt. – Nem vagy egyedül – mondta, és hirtelen nagy melegség áramlott szét bennem, eltöltve a szeretet és a béke érzésével. Nem tudom, meddig ültem ott mélyeket lélegezve, de ez a pillanat megváltoztatta az életemet. Maga Krisztus nyugtatott meg azon egyház szavaival szemben, amely állítólag az övé volt. Még sohasem hallottam azelőtt ezt a hangot, és bár reménykedtem – aznap egész éjjel és később hetekig, évekig imádkoztam, hogy újra hallhassam –, soha többé nem szólt hozzám újra. De ez talán csak egyszer adatik meg egy életben. Sokaknak egyszer sem.

†

NAPFELKELTEKOR TÁVOZTUNK, mielőtt a falu felébredt volna. Még mindig mogorva kedvemben voltam, nem nagyon beszélgettem Markkal. Éjszaka keményen fagyott, az utak és a fák fehérbe borultak, de szerencsére még mindig nem havazott. Elhagytuk a falut, és visszatértünk a keskeny útra az erdővel benőtt dombok közé.

Egész délelőtt és délután lovagoltunk, míg végre az erdő ritkulni kezdett körülöttünk, és kicsivel később a South Downs emelkedő részénél elterülő, megművelt szántóföldekhez értünk. Felkaptattunk a hegytetőre, ahol néhány sovány birka legelt, és amint a csúcsra értünk, azonnal megpillantottuk alattunk a lassan, szürkén hullámzó tengert. Tőlünk jobbra egy folyó kanyargott a dombok között, hogy a mögöttük szétterülő lápvidéken áttörve egy tölcsértorkolatban érje el a tengert. A mocsaras rész szélén egy kisváros feküdt, attól egy mérföldnyi távolságra pedig magas fallal körbevett, régi sárga kövekből emelt épületeket láttunk. Hatalmas normann templom tornyosult föléjük, méretei egy katedráliséval vetekedtek.

– A scarnsea-i apátság – mondtam.

– „Az Úr biztonságban átsegített minket megpróbáltatásainkon” – idézte Mark.

– Azt hiszem, ezekből még vár ránk néhány – jegyeztem meg, majd fáradt lovainkkal elindultunk lefelé a hegyoldalon, éppen amikor a tenger felől finoman szállingózó havat kezdett felénk fújni a szél.

Negyedik fejezet

ALOVAKAT A HEGY LÁBÁNÁL FUTÓ, városba vezető út felé fordítottuk. Az állatok idegesek voltak, a pofájukba csapódó pelyhek elől többször hátrahőköltek. Szerencsére a hóesés elállt, mire elértük a várost.

– A békebírót keressük fel először? – kérdezte Mark.

– Nem, még ma oda kell érnünk az apátságba, mert ha a hóesés megint rákezdi, itt ragadunk éjszakára.

Végiglovagoltunk Scarnsea macskaköves főutcáján, és igyekeztünk szorosan a házfalak mellett haladni, hogy elkerüljük az emeletekről kiöntött éjjeliedények kellemetlen tartalmát. Hamar feltűnt, hogy a házak teteje sok helyen tönkrement, sok épületen mállott a vakolat, valamint a boltok is meglehetősen szegényesek voltak. Az utcán lézengő néhány ember közömbös pillantásokat vetett ránk.