A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kazuo Ishiguro: The Remains of the Day

Faber and Faber, London, 1989

Fordította Kada Júlia

Copyright © Kazuo Ishiguro, 1989

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024, 2026

Hungarian translation © Kada Júlia, 1992, 2024, 2026

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-130-065-7

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Tartalom

Prológ: 1956 júliusa
Darlington Hall

Első nap – este
Salisbury

Második nap – reggel
Salisbury

Második nap – délután
Mortimer’s Pond, Dorset

Harmadik nap – délelőtt
Taunton, Somerset

Harmadik nap – este
Moscombe, Tavistock közelében, Devon

Negyedik nap – délután
Little Compton, Cornwall

Hatodik nap – este
Weymouth

Mrs. Lenore Marshall emlékére

Prológ: 1956 júliusa
Darlington Hall

Egyre valószínűbbnek látszik, hogy csakugyan vállalkozom az utazásra, amely már napok óta foglalkoztatja a képzeletemet. Erre az útra, hadd jegyezzem meg, egymagam indulok, olyan kényelmes körülmények között, amilyeneket Mr. Farraday automobilja biztosít, és az utam, úgy sejtem, Anglia legszebb vidékein át visz majd a nyugati országrészbe, s meglehet, hogy öt vagy hat napig is távol tart Darlington Halltól. Az utazás ötletét, hadd szögezzem le, az a lekötelező javaslat adta, amellyel Mr. Farraday maga tisztelt meg csaknem két hete egy délután, amikor a könyvtárban törölgettem a portrékat. Az igazat megvallva, úgy emlékszem, éppen a létrán álltam, és Wetherby vikomt portréját törölgettem, amikor belépett a munkaadóm néhány könyvvel, amelyeket feltételezhetően a polcokra kívánt visszatenni. Amikor meglátta szerény személyemet, megragadta az alkalmat, hogy tájékoztasson: épp az imént hozott végleges döntést arról, hogy visszautazik az Egyesült Államokba, és augusztus, valamint szeptember folyamán egy öthetes időszakot ott tölt. Miután ezt közölte velem, letette a könyveit egy asztalra, helyet foglalt a kanapén, és kinyújtotta a lábát. S ekkor történt, hogy fölpillantva rám a következőket mondta:

– Ugye, tudja, Stevens, hogy magának nem kell örökösen itt rostokolnia a házban, ha én távol vagyok? Üljön be a kocsiba, és menjen el valahová néhány napra. Ahogy elnézem, nem ártana magának egy kis pihenés.

Olyan váratlanul ért ez az indítvány, hogy hirtelenjében nem is tudtam, mit válaszoljak. Emlékszem, megköszöntem a figyelmességet, de valószínűleg nem voltam elég határozott, mert munkaadóm így folytatta:

– Komolyan beszélek, Stevens. Az a véleményem, hogy magának pihenésre van szüksége. Állom a benzinköltséget. A magafajta fickók örökösen be vannak zárva ezekbe a nagy kastélyokba, és csak dolgoznak, nem is tudnak rendesen körülnézni ebben a gyönyörű országukban.

Nem ez volt az első eset, hogy munkaadóm fölvetette ezt a kérdést, úgy tetszett, őszintén nyugtalanítja a dolog. Akkor, ahogy ott álltam a létra tetején, az igazat megvallva, eszembe is jutott valamilyen válasz, olyasféle, hogy bár a mi szakmánkban az ember olyan értelemben nem sokat lát az országból, hogy bejárná a vidéket és megtekintené a festői tájakat, valójában mégis jobban ismeri Angliát, mint a legtöbben, hisz azokban a házakban tartózkodik, ahol az ország legelőkelőbb hölgyei és urai gyűlnek össze. Természetesen ahhoz, hogy ezt a véleményemet kifejtsem Mr. Farraday előtt, olyan szónoklatba kellett volna bocsátkoznom, amelyet ő netán önhittnek minősíthetett volna. Így hát beértem annyival, hogy egyszerűen megjegyeztem:

– Abban a megtiszteltetésben volt részem, uram, hogy az évek során megismerhettem Anglia színe-javát ezek közt a falak közt.

Mr. Farraday a jelek szerint nem látta át kijelentésem értelmét, mert zavartalanul folytatta:

– Komolyan mondom, Stevens. Súlyos hiba, ha az ember nem ismeri meg alaposan a hazáját. Fogadja meg a tanácsomat, hagyjon itt csapot-papot néhány napra.

Bizonnyal sejtik, hogy aznap délután még nem vettem komolyan Mr. Farraday javaslatát, egyszerűen újabb példának tekintettem arra, hogy milyen keveset tudnak az amerikai úriemberek az angol szokásokról. Ahhoz, hogy a szóban forgó javaslatot illetően a rákövetkező napokban megváltozott a felfogásom, és, az igazat megvallva, az utazás a nyugati partra mind előkelőbb helyet foglalt el a gondolataim közt, kétségtelenül jelentős mértékben hozzájárult – miért is titkolnám? – Miss Kenton levelének kézhezvétele, az első levélé majdnem hét év óta, ha a karácsonyi üdvözlőlapokat nem számítjuk. De hadd világítsam meg azonnal, hogyan is értem ezt; úgy értem, hogy Miss Kenton levele megindított bennem egy gondolatsort a Darlington Hallban adódó szakmai problémákat illetően, és szeretném hangsúlyozni, hogy a szóban forgó szakmai problémákkal kapcsolatos megfontolások késztettek arra, hogy ismét fontolóra vegyem munkaadóm előzékeny javaslatát. De hadd fejtsem ki mindezt alaposabban.

A helyzet az, hogy az utóbbi hónapokban sajnálatos módon elkövettem néhány apróbb hibát munkám végzése során. Hadd jegyezzem meg, hogy ezek a hibák önmagukban egytől egyig jelentéktelenek voltak. Mindazonáltal, gondolom, megértik, hogy aki nem szokta meg, hogy hiba csússzon a munkájába, annak a szemében ez meglehetősen nyugtalanító fejleménynek számít, és őszintén szólva lassanként mindenféle rémlátó elképzelések fordultak meg a fejemben az okokat illetően. Amint az ilyesfajta helyzetekben gyakran megesik, a legkézenfekvőbb magyarázat elkerülte a figyelmemet, legalábbis addig, amíg a töprengés Miss Kenton levelének rejtettebb tartalmán rá nem nyitotta a szememet az egyszerű igazságra: hogy az utóbbi hónapokban elkövetett kisebb hibáknak nincs súlyosabb oka, mint a munkakörök hibás kijelölése.

Természetesen a főkomornyiknak az a dolga, hogy a személyzet munkaköri beosztását a legnagyobb gonddal alakítsa ki. Isten a tudója, hány veszekedést, alaptalan vádaskodást, szükségtelen felmondást okozott már, hány ígéretes pályát tört ketté, hogy a főkomornyik nem szentelt kellő figyelmet a munkaköri beosztásnak. Csakugyan elmondhatom magamról, hogy azokkal értek egyet, akik szerint a jó munkaköri beosztás kialakítása minden valamirevaló főkomornyik képességeinek sarokköve. Én magam az évek során jó néhány munkaköri beosztást készítettem, és aligha minősül alaptalan dicsekvésnek, ha azt állítom, hogy nem sok akadt közöttük, amelyik módosításra szorult. S ha a jelen esetben a hibás munkaköri beosztás okozta a problémákat, azért csakis engem terhel a felelősség. Másrészt tartozom az igazságnak azzal, hogy ezúttal különlegesen nehéz feladattal kellett megbirkóznom.

Ugyanis a következő történt. Amint az üzletkötés lebonyolódott – az üzletkötés, amelynek során a kastély két évszázad után kikerült a Darlington család kezéből –, Mr. Farraday közölte, hogy nem helyezi át ide tartózkodási helyét azonnal, hanem további négy hónapot az Egyesült Államokban tölt, hogy lezárja az ügyeit. Ahhoz azonban ragaszkodott, hogy ez alatt az idő alatt a korábbi személyzet – amelyről igen sok jót hallott – ott maradjon Darlington Hallban. A szóban forgó személyzet természetesen mindössze abból a nélkülözhetetlen hat főből állt, akiket Lord Darlington rokonai megtartottak, hogy fönntartsák a házat, amíg az eladás lebonyolódik; és sajnálattal kell kijelentenem, hogy amint az átruházás megtörtént, már nem sokat tehettem Mr. Farraday érdekében; nem akadályozhattam meg, hogy Mrs. Clements kivételével a teljes személyzet másutt keressen alkalmazást. Amikor megírtam új munkaadómnak, mennyire sajnálatosnak találom a helyzet ilyetén alakulását, válaszként azt az utasítást kaptam Amerikából, hogy toborozzak új személyzetet, amely „méltó egy előkelő, ősi angol kastélyhoz”. Haladéktalanul hozzáláttam, hogy eleget tegyek Mr. Farraday kívánságának, de, mint tudják, korántsem egyszerű feladat manapság megfelelő jelentkezőket találni, és jóllehet Mrs. Clements javaslatára örömmel felvettem Rosemaryt és Agnest, ennél tovább nem jutottam arra az időpontra sem, amikor sor került az első tárgyalásra Mr. Farradayjel abból az alkalomból, hogy rövid előkészítő látogatást tett nálunk tavaly tavasszal. Akkor történt – Darlington Hall lecsupaszított dolgozószobájában –, hogy Mr. Farraday először fogott kezet velem, ám akkor már korántsem voltunk idegenek egymásnak; a személyzet ügyétől eltekintve új munkaadómnak egyéb alkalma is nyílt, hogy igénybe vegye azokat a szerény képességeket, amelyekkel jó sorsom felruházott, és merem állítani, hogy nem csalódott bennük. Ennek köszönhető, úgy vélem, hogy az első pillanattól kezdve közvetlen és bizalomteljes hangot ütött meg velem, és hogy a megbeszélés végére rám bízott egy korántsem jelentéktelen összeget, hogy abból fedezzem közelgő beköltözésének széles körű előkészületeit. Akárhogy is, a lényeg az, hogy ennek a megbeszélésnek a során, amikor fölvetettem, hogy milyen nehéz manapság valamirevaló személyzetet toborozni, Mr. Farraday pillanatnyi töprengés után előadta az óhaját: kövessek el minden tőlem telhetőt olyan munkaköri beosztás kialakítására – mint mondta, készítsek „afféle beosztást a személyzetnek” –, amelynek révén a házat a jelenlegi négy fő is el tudja látni, vagyis Mrs. Clements, a két lány és jómagam. Belátja, tette hozzá, hogy ilyen módon a kastély egy részét esetleg „ki kell vonnunk a forgalomból”, de ugye leszek szíves minden tapasztalatomat és szakértelmemet latba vetni, hogy az ilyen veszteségek minél csekélyebb mérvűek legyenek. Ha arra gondoltam, hogy egy időben tizenhét ember munkáját irányítottam, és arról is volt tudomásom, hogy Darlington Hall nem sokkal azelőtt huszonnyolc főnyi személyzetnek adott munkát, akkor a gondolat, hogy olyan munkaköri beosztást alakítsak ki, amely ugyanezt a házat négyfőnyi személyzettel működteti, legalábbis csüggesztőnek tetszett. Bár mindent elkövettem, hogy leplezzem kétkedésemet, minden bizonnyal megmutatkozott némiképp, mert Mr. Farraday ekkor, mintegy biztatásképpen, hozzáfűzte, hogy végszükség esetén föl lehet venni még egy főt. De nagyon lekötelezném, ismételte meg, ha négy emberrel is „be tudnám indítani” a házat.

Mármost természetes, hogy mint legtöbbünk, én sem szívesen változtatok a régi szokásokon. De az nem érdem, ha az ember mindenáron és öncélúan ragaszkodik a hagyományokhoz, mint némelyek. A villanyvilágítás és központi fűtés korában nincs szükség annyi emberre, mint akár csak egy emberöltővel ezelőtt. Ami azt illeti, már régi elgondolásom, hogy a hagyomány kedvéért fönntartott szükségtelenül magas létszám – amelynek eredményeként az alkalmazottaknak ártalmasan sok szabad idejük marad – jelentős tényező volt a szakmai színvonal gyors hanyatlásában. Ráadásul Mr. Farraday közölte, hogy csak elvétve óhajt olyasfajta nagyszabású társasági eseményeket rendezni, amilyenekre régebben gyakorta sor került Darlington Hallban. Meglehetős odaadással láttam hát neki a feladatnak, amelyet Mr. Farraday kitűzött elém; hosszú órákon át dolgoztam a munkaköri beosztáson, és további hosszú órákon át töprengtem rajta, mialatt elláttam egyéb feladataimat, vagy nyitott szemmel feküdtem az ágyban. Amikor már úgy véltem, sikerült összeállítanom, tüzetes vizsgálatnak vetettem alá, hogy nem hagytam-e valamit figyelmen kívül; minden szempontból alaposan próbára tettem. Végül sikerült kialakítanom egy beosztást, amely talán nem felelt meg pontosan Mr. Farraday kívánságának, de meggyőződésem szerint az emberileg lehetséges legjobb megoldás volt. A ház legkellemesebb részei mind használatban maradhattak; csupán a fölöslegesen nagy személyzeti szárny – többek között a hátsó folyosó, a két főzőfülke meg a régi mosókonyha – és a második emeleti vendégszobák lezárásával számoltam, de elképzelésem megmentett minden földszinti szobát, és vendégszobát is szép számmal. Semmi kétség, megmaradt négyfőnyi csapatunk ezt a munkatervet csak úgy tudta megvalósítani, ha kiegészül némi bejáró személyzettel; tehát a munkaköri beosztás számolt egy kertésszel, aki hetenként egyszer, nyáron pedig hetenként kétszer dolgozik, valamint két takarítónővel, akik hetenként két alkalommal jönnek. A munkaköri beosztás ezenfelül a bentlakó személyzet minden tagjára nézve a megszokott feladatok gyökeres átrendezését tette szükségessé. A két fiatal lánynak, úgy számítottam, nem okoz különösebb gondot, hogy az ilyesfajta változásokhoz alkalmazkodjék, de minden tőlem telhetőt megtettem, hogy Mrs. Clements feladatköre a lehető legkevésbé módosuljon; oly mértékig, hogy magamra vállaltam számos olyan kötelezettséget, amelyet csak igen liberális felfogással tekinthetünk a főkomornyik munkakörébe tartozónak.

Még most sem mennék odáig, hogy elhibázottnak minősítsem ezt a munkaköri beosztást; végeredményben lehetővé teszi, hogy egy négyfőnyi személyzet meglepően széles feladatkört lásson el. De abban bizonnyal önök is egyetértenek velem, hogy azok a legjobb munkaköri beosztások, amelyek hagynak bizonyos hibalehetőséget azokra a napokra, amikor az alkalmazott beteg vagy valamilyen okból nem áll hivatása magaslatán. Ebben a konkrét esetben természetesen némiképp különleges feladatot kaptam, mindazonáltal nem feledkeztem meg az ilyen „hibalehetőségek” beiktatásáról, amikor erre mód nyílt. Főképp azt tartottam szem előtt, hogy bármiféle ellenállás, amely Mrs. Clements vagy a két lány részéről mutatkozhat azzal szemben, hogy a hagyományos feladatokat meghaladó kötelezettségeket vállaljanak, csak fokozódna, ha úgy éreznék, hogy a rájuk háruló munka mennyisége számottevően növekedett. Ezért a hosszú napok során, amikor a munkaköri beosztással bajlódtam, különös gonddal ügyeltem arra, hogy Mrs. Clements és a lányok, ha egyszer túltették magukat az idegenkedésen, amiért ilyen, mondhatni „eklektikus” feladatkörhöz kell alkalmazkodniuk, a kötelezettségek eloszlását ösztönzőnek találják, és ne érezzék megterhelőnek.

Attól tartok azonban, hogy miközben mindenáron igyekeztem megnyerni Mrs. Clements és a két lány támogatását, önnön teljesítőképességem korlátait nem mérlegeltem kellő alapossággal; és bár sem tapasztaltságom az ilyen ügyekben, sem szokásos elővigyázatosságom nem engedte, hogy több kötelezettséget rójak magamra, mint amennyit ténylegesen el tudok végezni, e tekintetben talán mégsem voltam kellőképpen óvatos, és nem engedtem magamnak hibalehetőséget, így hát nem is csoda, ha több hónap után ez a vigyázatlanság megmutatkozott, mégpedig a szóban forgó apró, ám árulkodó jelekben. Végeredményben azt hiszem, nincs szó ennél bonyolultabb problémáról: egyszerűen túl sok feladatot róttam magamra.

Talán csodálkoznak, hogy a munkaköri beosztásnak ez a nyilvánvaló fogyatékossága oly sokáig elkerülte a figyelmemet, de hát abban bizonyára egyetértenek velem, hogy az ilyesmi nem megy ritkaságszámba, amikor egy probléma huzamos ideig foglalkoztatja az embert; az igazságot csak akkor veszi észre, amikor valamely külső esemény véletlenül felhívja rá a figyelmét. Így történt a szóban forgó esetben is; amikor ugyanis megkaptam Miss Kenton levelét, amelyben a hosszú, keveset mondó részletek mellett fölfedezhető volt a nosztalgia is Darlington Hall iránt, valamint – ebben bizonyos vagyok – jó néhány világos utalás arra, hogy szívesen visszatérne ide, óhatatlanul új megvilágításba került előttem a munkaköri beosztás kérdése. Csak ekkor ötlött az eszembe, hogy egyfőnyi létszámemeléssel döntő jelentőségű feladatkört tölthetnénk be; és hogy tulajdonképpen éppen ennek a betöltetlensége okozta minden problémánkat a közelmúltban. S minél többet gondolkoztam rajta, annál kézenfekvőbbnek találtam, hogy Miss Kenton és az ő ragaszkodása a kastélyhoz, az ő példás szakértelme – amelyhez foghatót manapság nemigen találni – pontosan az a tényező, amely hozzásegíthet Darlington Hall minden tekintetben kielégítő munkaköri beosztásának elkészítéséhez.

Amikor ilyen megnyugtatóan tisztáztam a helyzetet, kisvártatva azon kaptam magam, hogy ismét fontolóra veszem Mr. Farraday néhány nappal korábbi lekötelező indítványát. Ugyanis eszembe jutott, hogy a javasolt autókirándulás jelentős szakmai haszonnal járhatna; ellátogathatnék a nyugati országrészbe, s ily módon útba ejthetném Miss Kenton jelenlegi tartózkodási helyét, vagyis személyesen győződhetnék meg róla, mennyire komoly az óhaja, hogy visszatérjen régi állásába Darlington Hallban. Miss Kenton levelét, ezt hangsúlyoznom kell, jó néhányszor elolvastam, és semmi esetre sem tekinthető merő képzelődésnek, hogy tartalmazott ilyen értelmű utalásokat.

Mindazonáltal napokba telt, amíg rá tudtam szánni magam, hogy ismét szóba hozzam a dolgot Mr. Farraday előtt. Egyébként is szükségesnek tartottam, hogy a kérdés néhány aspektusát tisztázzam magamban, mielőtt továbblépnék. Például, hogy mi a helyzet a költségekkel. Hisz még ha számításba veszem munkaadóm nagylelkű ajánlatát, miszerint „állja a benzinköltséget”, az ilyesfajta utazás akkor is meglepően tetemes összeget fölemészthet, amennyiben figyelembe vesszük a szállás, étkezés és esetleges apróbb fogyasztások költségeit. Aztán felmerül a probléma, hogy miféle öltözék helyénvaló az ilyesfajta utazásnál, és vajon megéri-e a befektetés, hogy új öltözettel egészítsem ki ruhatáramat. A magaménak mondhatok jó néhány elegáns öltönyt, amelyeket nagylelkűen a saját ruhatárából ajándékozott nekem az évek során Lord Darlington, valamint számos vendég, aki megfordult a házban, és úgy találta, joggal elégedett szolgálataink színvonalával. Ezen öltönyök többsége talán túlságosan alkalmi viseletnek számít a tervezett utazás céljára, vagy manapság már kissé divatjamúlt. De azzal az öltönnyel, amelyet 1931-ben vagy ’32-ben Sir Edward Blairtől kaptam – akkoriban szinte vadonatúj volt, és tökéletesen illett rám –, nem vallanék szégyent esténként egyetlen fogadó társalgójában vagy éttermében sem, bárhol szálljak is meg. Megfelelő úti öltözék azonban – vagyis olyan ruházat, amelyben a volán mögött mutatkozhatom – nem volt a birtokomban, hacsak nem veszem föl azt az öltönyt, amelyet az ifjú Lord Chalmerstől kaptam a háború alatt, az ugyanis, bár méretében kétségtelenül kisebb a kelleténél, jellegében ideálisnak tekinthető. Végül úgy számítottam, hogy megtakarított pénzemből minden felmerülő költséget fedezni tudok, és talán futja még egy új öltözékre is. Remélem, nem minősítik az utóbbit fölösleges hiúságnak; egyszerűen arról van szó, hogy az ember sohasem tudhatja, mikor lesz kénytelen fölfedni, hogy Darlington Hallból jött, és fontos, hogy ilyen alkalmakkor ne valljon szégyent a megjelenésével.

Közben arra sem sajnáltam az időt, hogy alaposan áttanulmányozzam az autótérképet, továbbá Mrs. Jane Symons Anglia csodája című munkájának idevonatkozó köteteit is. Amennyiben netán nem ismernék Mrs. Symons könyveit – a hét kötetre rúgó sorozat mindegyik darabja a Brit-szigetek más-más vidékével foglalkozik –, szívből ajánlom ezeket. A mű a harmincas években íródott, de nagy része nyilván ma is tökéletesen használható, hiszen nem gondolnám, hogy a német bombák lényegi változásokat idéztek volna elő Anglia tájain. A helyzet az, hogy Mrs. Symons gyakran megfordult a kastélyban a háború előtt; és az igazat megvallva, a személyzet körében igen nagy népszerűségnek örvendett, ugyanis minden alkalmat megragadott, hogy elégedettségét kimutassa. Akkoriban szoktam rá, hogy a hölgy iránti csodálattól indíttatva minden szabad percemben tanulmányozzam műveit a könyvtárban. Emlékszem, röviddel azután, hogy Miss Kenton 1936-ban Cornwallba távozott, mivel én magam sohasem jártam az ország azon részében, gyakran forgattam Mrs.  Symons művének harmadik kötetét, amely kötet Devon és Cornwall szépségeit ecseteli, s kiegészítésül fényképeket tartalmaz, valamint még azoknál is érzékletesebb művészi vázlatokat. Így sikerült bizonyos képet alkotnom arról, miféle vidéken tölti házaséveit Miss Kenton. De hát, amint említettem, ez még a harmincas években történt, amikor tudomásom szerint Mrs. Symons művei lelkes olvasókra találtak a legjobb házakban országszerte. Aztán hosszú éveken át ki se nyitottam azokat a könyveket, ám a közelmúlt szóban forgó eseményei arra késztettek, hogy a Devon- és Cornwall-kötetet ismét levegyem a polcról. Újra tüzetesen áttanulmányoztam azokat a nagyszerű leírásokat és illusztrációkat, s talán megértik, ha egyre fokozódó várakozással gondoltam a lehetőségre, hogy ezúttal magam járhatom be automobillal az országnak ezt a vidékét.

Végül úgy találtam, nincs más hátra, mint előhozakodni a dologgal Mr. Farraday előtt. Természetesen azzal is számolni kellett, hogy két héttel korábbi javaslata csupán múló szeszély volt, és már nem támogatja az indítvány megvalósítását. Ámbár az eltelt hónapok alatt olyan úriembernek ismertem meg, akiben nyoma sincs a legbosszantóbb munkaadói tulajdonságnak, a következetlenségnek. Semmi okom sem volt feltételezni, hogy ezúttal mérsékeltebb lelkesedéssel fogadja a javasolt autóút gondolatát, vagy netán nem ismétli meg szerfölött lekötelező ajánlatát, hogy „állja a benzinköltséget”. Mindazonáltal a legnagyobb körültekintéssel kívántam eljárni a megfelelő alkalom kiválasztását illetően; mert jóllehet, mint mondottam, mi sem áll távolabb tőlem, mint következetlenséggel gyanúsítani Mr. Farradayt, azért mégsem lett volna szerencsés olyankor előhozakodni ezzel a témával, amikor a figyelmét éppen valami más köti le. Ha ilyen körülmények között elutasít, az talán nem is felelne meg tényleges elképzeléseinek az adott kérdésről, ha azonban már elhangzott a tagadó válasz, nem volna könnyű módját ejteni, hogy az ember ismét szóba hozza a témát. Tehát rendkívül körültekintően kellett megválasztanom a pillanatot.