Amszterdamban Ari legyőzte apját, Thanatost. Emberré változtatta, és most a Phalanx tömlöcében raboskodik. Tiltakozása ellenére a vadászok azt hiszik, hogy ő Wilson Harris. Csak Ari legközelebbi barátai ismerik valódi kilétét.

Anyósok rémálma

Teljesnek éreztem magam. A csupasz villanykörte által megvilágított apró szobában, az egymásra pakolt kartondobozokkal… teljesnek éreztem magam, mert ő itt volt velem. Ajkát az enyémen érezve már-már arról is megfeledkeztem, hogy Damoklesz óriási kardja lebeg a fejem felett. Úgy két hete az egész halhatatlan világ megtudta, hogy én vagyok Izara. Az örök tűz. A soha ki nem alvó csillag. A lélek, amely egy primusnak végtelen hatalmat adhat. Ennek ellenére mindenki meglepően nyugodtan viselkedett. Sem a Liga, sem a hitszegők, sem az Omega Inc. vezető nélkül maradt emberei nem próbáltak megölni.

Na igen, már önmagában az, hogy ennyire aggaszt, miért nem akarnak eltenni láb alól, egyértelmű bizonyítéka annak, mennyire elcseszett az életem. Az utóbbi időben valahogy túlságosan el voltam foglalva ahhoz, hogy ilyen kérdésekkel foglalkozzak.

Miután Lucian megcsókolt, a szemembe nézett. Elmerültem a végtelen zöldben. Friss eső és tomboló hullámok illata áradt felém. De nem csak az illata volt ekkora hatással rám. Minden érzékszervemet átjárta a halhatatlan energiája. Ő volt a nap, amely áttörte a kavargó felhőtakarót. Ő volt a szél, amely a sziklákhoz verte a hullámokat. Ő volt az én nyári viharom a tengernél.

– Miyen napod volt, kislány?

Bársonyos hangon suttogott, és én csak ostobán vigyorogtam lélegzetelállító üdvözlésétől.

– De mindenről hallani akarok ám! – nevetett. Az alattunk lévő matrac megmozdult, ahogy kényelmesebb pozíciót keresett magának. Azután várakozással nézett rám.

– Rendben – kezdtem számolni az ujjaimon. Hüvelykujj. – Hála Victoriusnak és a családi reggelinek, majdnem lekéstem a matekot. – Az új lakótársunk nem volt igazán jó hatással az anyámra, aminek egyik jele, hogy néhány napja szigorúan előírt és kötelező jellegű étkezési időket határoztak meg. Csak tudnám, kinek hiányzott ez?! Amúgy is elég nehéz volt megszokni, hogy a primus alvilág főnökének egykori megbélyegzettje palacsintát süt a konyhánkban.

Mutatóujj:

– A kémiadolgozatom egyes lett. Anya jól le is szidott emiatt, úgyhogy sürgősen szolidaritást kell vállalnod velem, és csatlakoznod kell a „minek nekünk kémia” klubhoz.

– Kémia? Ez nem az a dolog a hormonokkal? – Lucian keze a csípőmre vándorolt, és magához húzott. – Nem is tudom, hogyan tudnék meglenni nélkülük…

A nyakamat csókolgatta, mígnem a lehelete már annyira csiklandozott, hogy felnevettem. Úgyhogy muszáj volt önvédelemből ellökni magamtól.

– Hé, most vagy romantika, vagy napi hírösszefoglaló. Döntsd el, melyik legyen!

Titokban reménykedtem, hogy az előbbire szavaz, de Lucian kisöpörte arcából rakoncátlan fürtjeit, és halálosan komoly arckifejezéssel kijelentette:

– A kémia abszolút túlértékelt.

Fejébe vette, hogy meg kell ismernie engem „normálisan” is, hogy az életem részévé váljon. Csak egy aprócska akadály állt az útjában, egy primus törvény, ami a kivégzésemet vonta volna maga után, ha valaki tudomást szerez a kapcsolatunkról. Így Lucian kénytelen volt beérni titkos látogatásokkal, amikor a napom minden részletéről kifaggatott. Őszintén szólva, szerintem egy pillanatra sem veszített szem elől, és valószínűleg jobban tudja, milyen napom volt, mint én magam. De ő személyesen tőlem akarta hallani, és ezt nagyra értékeltem.

Középső ujj – milyen találó:

– Jó nagy kavarodás támadt az ebédnél, mert Denise és Doris egyszerre botlottak meg, és felborították a salátabárt.

– A Bögyös Babák?

Vigyorogtam. Ahogy a két kedvenc ellenségem becenevét kimondta, melegség öntötte el a szívemet.

– Lehet, hogy Toby is besegített egy kicsit a dologba. Hiszen mindketten boszorkányimádó flamingónak merték Lizzyt nevezni.

Ezen már Luciannek is mosolyognia kellett:

– Értem.

A mindig derűs boszorkánymester és a legjobb barátnőm nemcsak első számú beszédtéma volt a Líceumban, hanem a legeslegédesebb páros is egyben. Olyan édes, mint a cukorbetegséget okozó három kiló karamell, amit az ember nap mint nap kénytelen befalni.

Gyűrűsujj:

– Ezenkívül, végre megkaptam az első szabad pecsétemet. – Lucian arca felragyogott. A pecsétek minták, szimbólumok és varázsigék bonyolult keverékei voltak, melyeket, szükség szerint, a levegőbe vagy tárgyakra rajzoltak. Nem kellett primusnak lenni ahhoz, hogy valaki használni tudja őket, ezért fontos részét képezték a vadászok kiképzésének is. Ugyanakkor elég összetettek és veszélyesek voltak ahhoz, hogy a legkisebb hibának is súlyos következményei legyenek.

– És… – fejeztem be a felsorolást, a kisujjamat a levegőbe emelve –, az edzésen rájöttem, hogy elég pocsékul lövök. A lőfegyverek nem az én világom. Én túlságosan…

Lucian felemelt keze félbeszakított. Hirtelen erős kopogtatás hallatszott az ajtón.

– Ari! – Anyám hangja úgy hangzott, mintha valami rosszat tettem volna. Pocsék időzítés.

Felkaptam gyorsan egy könyvet az éjjeliszekrényről, és alibi-olvasópozícióba vágtam magam.

Lucian még mindig mellettem feküdt.

– El kell tűnnöd! – förmedtem rá. Amúgy is szokása volt hirtelen eltűnni a semmibe, most erre igazán tökéletes alkalom kínálkozott.

– Nem tehetem – mondta nyugodtan.

– Hogy érted azt, hogy nem teheted?! – Ha az anyám meglátná itt, a szobafogság lenne a legkisebb gondom. Kiugrottam hát az ágyból. Ugyanebben a pillanatban az ajtó kitárult, és – akár egy bosszúálló istennő flanelköntösben – ott állt előttem az anyám. Felkapcsolta a villanyt. Remek! Így még jobban láthattam, hogy az arcbőre aggasztó színekben hullámzik az élénkvöröstől a krétafehérig oda és vissza.

– Tudtam – motyogta maga elé. Tekintete minden részletet észrevett. Kipirult ajak, szűk hálóing, gyűrött ágytakaró, és rajta egy felháborítóan jóképű halhatatlan. De legalább fel volt öltözve.

– Hogy tehetted ezt? – dadogta. A heveny sokk nála úgy működik, mint a túlságosan erősen felrázott pezsgősüveg dugója. Egy darabig még megakadályozza, hogy a szemrehányásaival együtt felrobbanjon, de valószínűleg már nem bírja túl sokáig.

– Anya! Nagykorú vagyok. Azt tehetek, amit…

– Hagyod, hogy egy démon udvaroljon neked? A saját házunkban?! És mindazok után, amit apád tett velünk?

És felrobbant.

– Évekig az az embertelen szörnyeteg kísértett a fejemben. Kihasznált engem!

– Anya, kérlek!

– Az a démon elrabolt és bántalmazott, és semmi sem volt borzalmasabb, mint a vele töltött végtelennek tűnő idő, amíg a férjemnek adta ki magát!

– Anya, ezt már megbeszéltük! – Jobban mondva, a lelkére kötöttem: életbevágóan fontos, hogy ezt a titkot ne adjuk ki a világnak.

Végül is a Phalanx úgy tudta, hogy Thanatos halott, és azt hitte, hogy a tömlöcükben a mostohaapám, az Omega-főnök, Wilson Harris sínylődik. Csak azok tudták, hogy halhatatlan apám, Thanatos birtokba vette Harris testét, akik részt vettek az amszterdami küldetésben, nem kis veszélyt vállalva ezzel. Azóta persze – miattam – igencsak halandóvá vált.

Mit is mondhatnék? Bonyolult ügy…

De ez volt az egyetlen módja annak, hogy egy még veszélyesebb titkot megőrizzek. Mert ha nem tenném, óhatatlanul is felmerülne a kérdés, hogyan tudok egy primust emberré változtatni. És erre nem tudnék mit felelni.

– Majdnem megölt engem. Majdnem megölt téged. És megölte Wilsont!

– Ne olyan hangosan, anya! – Lehet, hogy a lakásunk védve van a természetfeletti hallgatózók elől, de ha továbbra is így kiabál, az egész Líceum meghallja.

– Megölte Wilsont és az apádnak adta ki magát…

– Ő az apám! – vágtam vissza, mire anyám rémülten nagy levegőt vett, és taktikát váltott.

– Drágám, ne mondd ezt, semmi közös nincs benned és azokban az aljas szörnyetegekben. Az olyan szörnyetegekben, mint ő is – mutatott zsémbesen Lucian irányába –, akik betörnek az otthonunkba, és hamis emlékeket ültetnek belénk.

Abban a pillanatban azt kívántam, bárcsak Lucian most is képes lenne megtenni. Bár anyámban már kialakulhatott némi ellenállás, mióta Thanatos visszahozta az emlékeit. Ezért be kellett érnem a hagyományos érvekkel.

– Megmentette az életemet!

– Akkor sem kell azonnal ágyba bújni vele!

Ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Ó, és miért is nem? Azt hiszed, én is ugyanazt a hibát fogom elkövetni, mint te? – Olyan közel léptem hozzá, hogy az orrunk hegye szinte összeért. – Ebben csalódást kell okoznom, mert én teljes mértékben birtokában vagyok a szellemi képességeimnek. És Lucian nem Thanatos.

– Mind egyformák! Elcsábítanak, hazudnak és megcsalnak. Ez itt fütyül rád. Csak kihasznál, és ha már nincs rád szüksége, egyszerűen eldob!

Lucian a torkát köszörülte. Nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy ez a tökéletes pillanat, hogy bekapcsolódjon a beszélgetésbe. Halálnyugodtan legurult az ágyról, és kinyújtott kézzel közeledett anyámhoz. Ez a barátságos gesztus nem igazán illett a szája sarkában megjelenő gúnyos mosolyhoz, de nem lehetett mindent egyszerre. Elvégre anyám épp az imént többször is megsértette.

– Beatrix, nem emlékszem, hogy bemutatkoztunk volna egymásnak. A nevem Lucian. Más néven istenverte démon, embertelen vagy aljas szörnyeteg, bár én jobban kedvelem a Luciant – mondta, s minél közelebb ért, anyám annál jobban hátrált. Más körülmények között ez a tetszelgés lepergett volna anyámról, de most csak pánik ült ki az arcára.

– Az ég szerelmére, anya! Nem fog bántani téged – a lüktetés a fejemben migrénes roham közeledtét jelentette. Nem csoda.

– Nagy kár, hogy nem képes megkülönböztetni, ki akar jót a lányának, és ki nem. – Lucian egy vállrándítással leeresztette a visszautasított kezét, és gondtalanul folytatta a beszélgetést. – Másrészt persze ez megmagyarázza, hogy miért vallott kudarcot anyaként oly sokáig. Elvégre engedte Harrisnek és Thanatosnak, hogy rendszeresen kísérletezzenek Arin. – Könnyed kijelentései mögött hatalmas bomba lapult. Rémülten kapkodtam levegőért. Anyám felháborodottan hápogott, miközben agyában válasz után kutatott. Lucian azonban megelőzte:

– És mielőtt felhánytorgatná azt az agykontrollos dolgot, legyen végre őszinte magához: tudta, hogy valami nincs rendben. Elvégre az ösztönöket, legyen az anyai vagy bármi más, nem lehet elnyomni. Legalábbis nem egy primus által.

Egyenesen a közepébe! Lucian pontosan azt mondta ki, amihez anyámnak legalább három év terápia és még némi alkohol is kellett volna.

Anyám rám nézett. Nem várt megerősítést vagy védelmet. Egyszerűen csak szégyellte magát. Lucian célba talált. De az anyám nem lenne az anyám, ha ezt hagyná. Nem számít, hogy démonnal, jegesmedvével vagy tűzokádó sárkánnyal áll szemben.

– Takarodj a házamból! – követelte remegő hangon. Lucian arcán bájos mosoly jelent meg. De a tekintete hideg maradt.

– Megtenném, ha nem díszítette volna Ari ajtaját azzal a szép kis műalkotással. – A hálószobám ajtajának külső oldalára mutatott, amelyre néhány alig észrevehető vonalat festettek. Ráadásul… átlátszó körömlakkal?!

Közelebbről is megnéztem, és azonnal rájöttem, mi az. Elvégre ma két órán keresztül firkálgattam hasonló szimbólumokat a rajzfüzetembe. Egy szabad pecsét volt. Hibátlanul kivitelezett, és úgy tervezték, hogy bezárjon egy halhatatlant. Tátott szájjal bámultam az ajtóra, anyámra és vissza.

– Te csináltad ezt?

De ő szinte dacosan kerülte a tekintetemet.

– Anya!

Gondolom, a gyors vállrándítás azt jelentette: „Igen, és akkor mi van?”

– Honnan tudod, hogyan kell csinálni?

– Megvannak a forrásaim.

Tessék?!

– Ha Victorius tanította ezt neked…

– Kit tanítottam meg mire? – új lakótársunk felkapcsolta a folyosón a villanyt, miközben szatén alvómaszkját lehúzta a homlokáról. – És mi a fészkes fenéért fosztotok meg a szépítő alvásomtól, ti éjjeli zsarnokok?

Te jó ég, most már akár nyugodtan posztolhatnám is a párkapcsolati státuszomat a neten – mindenkinek, aki még esetleg nem vette volna észre. A migrénem hatalmas, dübörgő léptekkel közeledett.

– Erre itt – mondta Lucian, és az ujjbegyeit az ajtón alig kivehető pecsétre tette. A vonalak és a szimbólumok a primus érintése alatt fellángoltak.

Victorius szeme tágra nyílt a rémülettől. Csak egy apró fejrázásra volt képes, ami rendkívül furcsa viselkedés egy olyan embertől, aki miatt a szószátyár kifejezést megalkották.

– Nem én voltam – könyörgő hangja éppoly szokatlan volt, mint az elcsépelt becézgetései, amivel folyton dobálózott – Hinnetek kell nekem!

Lucian nyilvánvalóan hitt neki, mert üres tekintettel bólintott. Ujjaival egyenes vonalat húzott lefelé, és a szimbólumok úgy eltűntek, mintha friss festés került volna a helyükre. Így elpusztítva, a pecsét hatástalanná vált. Elégett, és a hálószobaajtóm újra a régi volt. Aztán Lucian ismét az anyámhoz fordult:

– Beatrix, jobb, ha nem játszik olyan erőkkel, amelyekhez nem ért.

– Pontosan ezt a tanácsot kellene követnie a lányomnak is – vágott vissza anyám, mire Lucian keserűen felnevetett.

– Szeretem a lányát, és tiszta szívemből remélem, hogy nem csak játszik velem!

Victorius levegő után kapkodott. Tekintete ide-oda ugrált közöttünk. Az agya zakatolt, és tudtam, lassan összeáll fejében a kép Luciannel, velem és a most már nem is olyan titkos viszonyunkkal kapcsolatban.

– Ó, drága életem! Teljesen elment az eszed?! – kiáltotta, és izgatottan csoszogott felénk a folyosón.

– Legalább valaki egyetért velem – motyogta anya.

Victorius megragadott a vállamnál fogva.

– Kis rózsaszirmom, tudod te, mibe keveredsz?

Bumm, és már itt is volt… a migrénem.

– Azt hittem, túl vagy ezen a tinédzserfellángoláson!

– Te tudtál erről, Vic?! – üvöltötte anyám magából kikelve, és a halántékomra nehezedő nyomás egyre fokozódott.

– Csak gyanítottam, Trixi egér. De nem gondoltam volna, hogy Lucian ilyen veszélynek teszi ki a kislányodat.

– Oké, ebből elég! – kiáltottam dühösen, lerázva Victorius szorító ölelését. – Tudom, hogy ez ellenkezik a Liga törvényeivel, de amíg mi…

– Milyen törvények?! – tudakolta az anyám. Megszorítottam az orrnyergemet, és mély levegőt vettem.

– Brachionként flörtölhet, de komoly kapcsolata nem lehet. Tehát ha az előbb nem hazudott… és Lucian sosem hazudik… akkor ezzel halálra ítélte Arit.

Csodálatos, ezzel kiengedtük a szellemet a palackból. Elismerésemet fejeztem ki Victoriusnak, amiért legalább a törvény brutális részleteit nem ismertette az anyám előtt, aki hirtelen falfehér lett.

– Ó, istenem, Ari, mit tettél? – motyogta, majd a rémülete egyszerre dühbe csapott át. Mutatóujját felemelve Lucian felé bökött. – Te, ez a te hibád! Elcsábítottad a lányomat!

Tudtam, hogy Luciannek nincs szüksége a segítségemre, de én mégis anyám útjába álltam.

– Anya! Ha esetleg elkerülte volna a figyelmedet, úgyis mindenki az én életemet követeli! Egyel több vagy kevesebb már igazán nem számít.

– A Liga még soha nem akart az életedre törni, te kis tudatlan napraforgó! – kiáltotta Victorius. – Amióta tudják, hogy te vagy Izara, csak ürügyet keresnek, hogy a fennhatóságuk alá vonhassanak. És te ezüsttálcán kínálod magad nekik!

– Nem mintha lenne választásunk. Vannak dolgok, amikre nincs befolyásunk – szólt közbe Lucian. Hangja sürgető voltát és a szavai közt megbúvó üzenetet nem lehetett nem meghallani. Anyámmal ellentétben Victorius megértette, mire céloz Lucian. A jelét viseltem. Összekapcsolódtunk. Ezen még a kényszerű elválás sem változtathatott.

– Mondd, hogy ez nem igaz – lihegte Victorius.

Senki sem mozdult.

– Mi az istenről beszélsz? – anyám a magasba emelte a karját, miközben Victorius igyekezett megőrizni a nyugalmát. Szinte kábultan kapaszkodott anyám kezébe, miközben az ajtó felé húzta.

– Gyerünk, Trixi egér. Menjünk aludni. Holnap új nap kezdődik, és akkor ráérünk mindent kitalálni.

– Szó sem lehet róla! Ezt itt és most kell megoldanunk! – és haraggal teli tekintettel kihúzta magát, és Lucianhez fordult:

– Bármi is folyik köztetek, annak mindenkorra vége! Többé nem látunk itt szívesen, démon! Ha csak a legkisebb jelét látom, hogy a lányomhoz közelítesz, Isten engem úgy segéljen, nagyon megbánod!

Lucian szemét fekete árnyak borították el. Magamban sóhajtottam. Természetesen nem bántaná anyámat, de azzal senkin nem segít, ha folyton közszemlére teszi a halhatatlanságát.

– Lucian, kérlek, hagyd abba – könyörögtem neki gondolatban.

De tudomást sem vett rólam, miközben az anyám tovább hátrált előle.

– Nincs az a fenyegetés a világon, ami távol tarthat a lányától – hangja csordultig volt kontrollált agresszióval. – És ha a személyes bosszúvágya miatt veszélybe sodorja Arit, akkor senki, még Isten sem tud segíteni magán.

Egy fuvallat, és már el is tűnt. Ott maradt a szótlan anyám, aki egyáltalán nem tudott mit kezdeni azzal, hogy valaki színpadiasabb módon távozik, mint ő.

– Most boldog vagy, anya?

– Nem, nem vagyok – hangja meglepően gyorsan visszanyerte régi élességét. A fejem már-már azzal fenyegetett, hogy szétrobban.

– Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam…

– Hagyd abba! – dörögtem. – Ami köztem és Lucian között van, az nem tartozik rád!

– De…

– Semmi közöd hozzá! Kész, végeztünk! És ha csak egy árva szót is szólsz róla, esküszöm, engem soha többé nem látsz! Mert akkor vagy halott leszek, vagy Luciannel együtt menekülök a világ végére.

Anyám olyan döbbenten nézett rám, hogy már szinte bántam a szavaimat. De muszáj volt. Túl jól ismertem őt. Magától nem hagyja annyiban a dolgot.

– Értjük egymást?

Csupán egy rövid bólintás telt tőle.

– Jó, és most pedig kifelé a szobámból!

Az arckifejezésem annyira meggyőző lehetett, hogy minden további tiltakozást csírájában elfojtott. Victorius elindult. Anyám követte, persze nem állhatta meg, hogy a villanykapcsolón és az ajtón még gyorsan levezesse az indulatait. Remegve ültem a szobám félhomályában.

Ó, ennek még korántsincs vége…

Ez olyasmi, aminek még egyáltalán nincs vége…

Hátulról két erős kar fonódott körém. Lucian. Igazából el sem ment. Tudta, hogy az anyám addig nem hagy békén, amíg ő itt van. A mellkasának dőltem, és megfürödtem az illatában. Azonnal elmúlt a migrénem.

– Sajnálom – suttogta.

– Ne kezd most te is, hogy mennyire reménytelenek vagyunk.

– Eszembe se jutott – mondta, majd megfordított, és olyan közel húzott magához, míg az állát a fejemre nem tudta tenni. Mint mindig, az ölelésében egyszerre minden probléma távolinak tűnt.

– Csak egy szép utolsó estét akartam veled tölteni, mielőtt elmegyek.

Hatalmas gombóc képződött a torkomban. Most nem akartam erre gondolni. Holnap reggel Lucian Patriába – más szóval a katakombák fővárosába – indul. Azért rendelték oda, mert a Liga Nagytanácsa összehívott valamiféle vizsgálóbizottságot Thanatos és Elektra árulásával kapcsolatban. Nagy valószínűséggel arról is szó lesz, hogy mihez kezdjenek a félvér, halhatatlan lélekkel rendelkező lánnyal.

– Ne menj! – kérleltem halkan. Nem tudtam, hogy a katakombákba tett utazására vagy a ma estére gondoltam-e, de a félelmem, hogy talán nem jön vissza, egyszerűen túl nagy volt. A félelem attól, hogy soha többé nem lehet részem ebben a hihetetlen biztonságérzetben.

– Muszáj – sóhajtott, és igaza volt. Mindkét esetben. Nem kellene próbára tennünk anyám idegeit, sem Lucian brachion-esküjét. Elvégre az utóbbi időben túl sokszor szegte meg a Nagytanács közvetlen parancsait, kockára téve ezzel az életét. Azzal is csak újabb kockázatot vállal, hogy nem visz magával Patriába. Az egyértelmű parancs ellenére sem.

Nem tudtam, mit mondjak, ezért a falakat lebontva hagytam, hogy Lucian átérezze minden érzésemet.

Az ölelése szorosabbá vált, szinte kétségbeesetté.

– Emlékezz, kislány – hallottam suttogását a fejemben – , mindig csak egy gondolatnyira vagyok tőled.

Exbarátok és exellenségek

– Figyelj jobban a védekezésre! – kiáltott Morton edző. Félrehajoltam. A labda épp a fejem mellett süvített el. Bárki is találta ki ezt az ostoba akadálypályát, nyilvánvalóan szadista hajlamú volt. Elrugaszkodtam, elkaptam a kötelet, és felhúztam magam az ember nagyságú hengerre. Egy másik labda is mellé ment. Négy ugrás, még négy henger, aztán előttem a gerenda. Igazából egyszerű gyakorlat lenne, ha nem bombáznának folyamatosan labdával az osztálytársaim. Elsiettem. Egy labda sípcsonton talált. A tömeg üvöltött. A fenébe!

– Egy pont az ellenfélnek! – kiáltotta az edző. Nehezen találtam meg az egyensúlyomat. Aki a homokban landolt, annak a büntetését megháromszorozták, és én nem akartam a nap hátralévő részét azzal tölteni, hogy extra köröket rovok a sportpálya körül. Még három lépés, és a kötélhídon vagyok. Most már csak arra kell vigyáznom, hogy ne akadjak bele a hálóba. Annyira koncentráltam, hogy nem vettem észre a következő labdát. A vállamon talált el.

– És még egy pont. Mi van veled, Ari?

Legszívesebben az edző arcába üvöltöttem volna, hogy mi bajom van valójában. Hogy a barátom, aki keveset törődött a diplomáciával és még kevesebbet a tekintéllyel, egy fegyelmi bizottság természetfeletti változatával állt szemben, ami gyakorlatilag bármikor egy csettintéssel véget vethet az életének.

A következő lövést sikerült kikerülnöm, és már csak tizenhét létrafok választott el a célt jelző zöld matractól. A halál létrafokai, ahogy Lizzy kedvesen elkeresztelte őket. Orángután érzéssel vegyítve. Elrugaszkodtam. Minél inkább majomnak éreztem magam, annál nagyobb baromságnak tartottam ezt az egészet. Hacsak nincs köztünk egy Indiana Jones vagy Ninja Warrior, egyikünk sem kerül soha olyan helyzetbe, hogy létrára kell másznia. Ráadásul ez még csak nem is a tiszta Phalanx-osztályok egyike volt, amelyekben nincsenek kívülállók – ahogy a phalanxos diákok nevezték a nem beavatott embereket. Vagyis ez azt jelentette, hogy a leendő ügyvédek, fogorvosok és bankvezetők is itt tanultak meg mindent arról, hogyan kell ellenséges tűz közepette is helytállni. Pfft. Mit keresek én itt? Patriában kellene lennem Luciannel, hogy megbizonyosodjak róla, a Nagytanács tényleg megértette, mi történt valójában.

Fájdalom robbant a gyomromban, amikor egy labda ágyúgolyó erejével csapódott belém. Meginogtan. Az ujjaim nem találtak fogást, és durván, fenékkel landoltam a homokban.

– Szép dobás, Brendon! – kiáltotta Morton edző az osztálytársaim ordítása közepette. Felnyögtem, és visszahuppantam a homokba. Csoda, hogy még eszméletemnél voltam, olyan keményen eltalált a labda. Hogy a dobás Brendontól származik, az sok mindent megmagyaráz, mert egy normális halandó nem tudott volna ekkora erővel megütni.

– Sajnálom, Ari – az exem arca tűnt fel fölöttem. – De olyan vonzó célpont voltál, hogy nem tudtam ellenállni.

– Ez szabályellenes volt – ziháltam, még mindig a fájdalomtól kábultan. Brendon adelfós volt, a Phalanx növendéke, vagyis egy kiképzés alatt álló vadász, aki hamarosan leérettségizik. Ez azt jelentette, hogy már számos pecsét van a birtokában, melyek emberfeletti szintre emelték az erejét és az érzékeit. Amúgy nem szabadott használnia őket, amíg egyetlen kívülálló is a közelben volt. Különösen nem a saját előnyére.

Brendon elmosolyodott.

– Ugyan már, Ari. Szigorúan véve te is csalsz, elvégre félig brachion vagy. Egyik nyámnyila dobás sem lett volna veszélyes rád. Szóval én csak egy kis igazságot szolgáltattam.

Boldogan elgáncsoltam volna, és egy kis ingyenhomokot dörzsöltem volna az önelégült képébe, de Morton edző sípja megmentette az exemet.

– Hölgyeim és uraim, bármennyire is élvezet nézni, ahogy küzdötök a kedvenc pályámon, az órának vége. A listán szereplők közül mindenki kezdheti a tiszteletkörét. A többiek indulhatnak zuhanyozni.

*

Három találat és egy esés, vagyis kilenc kör a sportpálya körül. Ezzel bekerültem a középmezőnybe, ha a kívülállókat is hozzávesszük. Azonban egy Phalanx-tanítvány és egy fél-brachion számára ez kész katasztrófa volt.

– Nem kell… aggódnod… a Patria-küldöttség miatt – zihálta mellettem Lizzy. Ő csak három büntetőkört kapott, de máris úgy fújtatott, mintha egy extrém maratont futott volna. – Az apám… már… sokszor csinált ilyet.

– Mi? – voltaképp most nem sok kedvem volt beszélgetni. Utáltam a futást. Az alkonyat és a közelgő tél sem javított a hangulatomon. Nem is beszélve arról a két árnyékról, akik megpróbáltak észrevétlenül követni minket. Testőrök. Igaz, apám rácsok mögött volt, de én még mindig az a lány voltam, akinek különleges a lelke. Izara. Egy primus-legenda megtestesítője, egy Armageddon lehetséges kiváltója, és az egyre növekvő fejpénzek büszke hordozója. Lizzy nemrég megjegyezte, hogy körülbelül olyan népszerű vagyok a halhatatlanok körében, mint a gyűrű a Gyűrűk Urában – nagyjából ugyanazokkal a megoldási lehetőségekkel: vagy elpusztítanak, vagy a világuralom eszközeként birtokolnak.

Na, ettől sokkal jobban érzem magam.

Ezért a Phalanx menedékjogot adott nekem. Ezzel egyidejűleg a biztonsági intézkedéseket lila fokozatra emelték. Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de Lizzy apja egész egységnyi különleges harcost állomásoztatott a Líceumban, akik hivatalosan a kívülállók biztonságáért feleltek. Komoly veszély esetén alkalmazandó óvintézkedések. És egy elit bentlakásos iskolában, ami tele van elrablásra váró felsőosztálybeli gyerekkel, ez nem is keltett akkora feltűnést.

– A… Ligával ujjat húzni… egyetlen… ember miatt.

– Nem vagyok ember. – Ez a tény ugyanolyan gyorsan terjedt a beavatottak között a Líceumban, mint a halhatatlanok világában.

– Neked… lelked van… ez… a Phalanx… illetékessége alá… helyez téged… erről szólnak a… megállapodások – Lizzy hirtelen megállt. – Oké. Elég! Én… nem… bírom… tovább. – Egyik kezét a térdére támasztotta, miközben a másikkal a levegőbe csapkodott. Vigyorogva visszasétáltam hozzá. A testőreim is megálltak, és nyújtógyakorlatokba kezdtek, hogy fedezzék magukat. Nem is feltűnő.

– Két… és fél kör… az majdnem… három.

– Biztos vagyok benne, hogy Morton edző ezt másképp látja.

– Nem érdekel – kapkodott levegő után sportgyűlölő barátnőm –, én most hazamegyek. Szükségem van… egy szépítő alvásra, elvégre holnap… nehéz napod lesz. És… nekem, mint a legjobb… barátnődnek… kötelességem, hogy csúcsformában legyek… hogy… melletted állhassak.

Erre nem kellett emlékeztetni.

– Miattam nyugodtan kihagyhatjuk ezt a kirándulást – morogtam.

– Szép próbálkozás… – Lizzy megveregette a vállamat, és elsántikált a parkoló felé. – Emlékezz arra az extra nagy tejeskávéra… amit jutalmul ígértem neked! – kiáltott utánam. Forgattam a szememet. Ha Lizzy valamit a fejébe vesz, semmi sem képes megállítani.

Szomorúan újra mozgásba lendültem. A testőreim bizonyára másképp képzelték el az estéjüket, de nem én kértem őket egy kis ráadás futásra. Nem tudtam, ki van ma szolgálatban, de holnap az egész egység tudni fog a kudarcomról.

A nap már lenyugodott, fényes narancssárgára színezve a hegyek mögötti eget. Elektromos recsegés kíséretében felgyulladtak a reflektorok. Mire végzek a büntetésemmel, biztosan koromsötét lesz. Az egyetlen jó dolog ebben az egészben az volt, hogy tökéletes ürügyet szolgáltatott arra, hogy kihagyjam a vacsorát Victoriusszal és az anyámmal.

Furcsa érzés kerített hatalmába. Fagyos széllökés, mintha megérkezett volna az első hó. Mégsem fáztam. Épp ellenkezőleg, kellemes melegség járta át a testemet. Mintha… Gyorsan visszaszorítottam a rossz emlékeket abba a sötét sarokba, ahonnan előkúsztak. Amióta megtudtam, hogy nyolc hosszú éven át titokban figyeltek és árnyékként követtek, az elmém gyakran tréfát űzött velem. Tűz és hó. A tűz és a hó mindig is egy egészen különleges halhatatlan energiajegye volt. De az a halhatatlan már halott volt, és az iskola területe most egy szigorúan őrzött erődítményre hasonlított… Meggyorsítottam a lépteimet, hogy elmém újra kitisztulhasson. Lucian távozása és az anyámmal kialakult káosz valószínűleg sokkal jobban nyomasztott, mint azt gondoltam volna.

*

Szerettem esténként a Líceumot. Ilyenkor csupán a bentlakó diákok tartózkodtak a területén. Ráadásul ezekben a késői órákban csak az idősebbeket engedték ki a kollégiumból. A nagy nyugalom, valamint a régi kolostor aranyló fényben fürdő kőfalai, a sok erkéllyel, toronnyal és boltívvel szinte már idillinek tűnt.

A szökőkutas udvaron lelassítottam a lépteimet. A műhelyek mögött hamarosan feltűnt a „Rezidencia” a tanárok lakásaival. Egyben ott várt rám az anyai „már megint elszalasztottad a vacsorát” fejmosás, amihez most igazán semmi kedvem nem volt. Gyorsan megváltoztattam hát az útvonalamat, és az ellenkező irányba sétáltam el a kultúrterem mellett. Ha már bajba kerülök, legalább megérje.

A gyengélkedő bejáratánál Igor volt szolgálatban. A neve alapján az ember egy hallgatag szibériai medvére számított, de az ápoló megjelenésében, hangjában és hangulatában is inkább egy mókusra hasonlított.

– Szia, Ari! – üdvözölt szokásos sípoló hangján. – Kedves tőled, hogy megint beugrottál. Aaron biztosan örül, hogy ennyi látogatója van.

Viszonoztam Igor ragyogó mosolyát, és igyekeztem nem mutatni a kétségeimet Aaron örömével kapcsolatban. A vörös hajú vadász ugyanis Amszterdam óta kómában feküdt. Egy eddig ismeretlen varázslat miatt mély álomba merült. Természetesen a Phalanx pénzt és fáradságot nem kímélve próbálta megmenteni őt. Sikertelenül. Egyikünk sem beszélt róla, de annak az esélye, hogy valaha is visszakapjuk a mi Aaronunkat, igencsak kicsi volt.

– A látogatási idő egy óra múlva lejár. Jobb, ha addigra már kint leszel, amikor bekapcsolom a riasztót – figyelmeztetett Igor, miután beengedett a biztonsági ajtón.

– Rendben! – kiáltottam a vállam fölött, és gyorsan eltűntem a gyengélkedő sivár folyosóján. Elvégre az egérarcú Igor igazi pletykafészek volt, hacsak nem fékezte meg az ember elég hamar. Mi sem bizonyította ezt jobban, hogy betéve tudtam mindent az öt nagynénjéről, a kisöccséről és a Loretta nevű menyasszonyáról is.

Aaron ajtaja előtt megálltam. A hideg bizsergés a gerincemben figyelmeztetett, hogy az alvó vadászon kívül valaki más is van odabent. Aaron biztosan örül, hogy ennyi látogatója van… – ezt mondta Igor. Talán jobban oda kellett volna figyelnem rá?

Az érzékelésem mostanra sokkal fejlettebb lett, mint néhány héttel ezelőtt volt, és most tisztán éreztem egy primus illatjegyét. A gyertyafényben sercegő pergamen illatát árasztotta. Egy nagyon öreg halhatatlanra emlékeztetett, aki előszeretettel viselte a hagyományos ázsiai divatot, és képes volt gondolatolvasásra. Tétováztam. Bármennyire is szerettem volna újra látni Ramadont, az információk, amelyek az utolsó találkozásunk óta összegyűltek a fejemben, túl veszélyesek voltak. Ha a krónikás netán megszegi az ígéretét, amit még a kriptában tett nekem, és az engedélyem nélkül kutakodik az elmémben, akkor nekünk annyi.

– Ha én lennék az oka a tétovázásodnak, akkor felettébb kíváncsi lennék, miért – hallatszott ki egy tisztán csengő hang a folyosóra. Egy pillanattal később a szoba ajtaja varázsütésre kinyílt. Egy egyiptomi kinézetű, zöld kimonós fiú állt Aaron ágya mellett. Jobb keze centiméterekkel a vadász mellkasa fölött lebegett. Zúgó energia vibrált a kis szoba levegőjében, amíg a krónikás hirtelen össze nem csukta a kezét, és véget nem vetett a varázslatnak. A hirtelen nyomáscsökkenés kiszívta a levegőt a tüdőmből, és zúgott a fülem.

– Mintha valaki fogta volna a primus- és a boszorkánymágia szálait, és egy modern műalkotássá fonta volna össze – motyogta magában. Felettébb lenyűgözöttnek tűnt.

– Tudsz neki segíteni? – érdeklődtem. A krónikás hűvös, vesébe látó tekintete rám szegeződött. A falaim sértetlenek voltak, de Ramadon kétségtelenül képes volt egy csettintéssel áttörni azokat. Ő volt a legidősebb primus, akivel valaha találkoztam, és még most is, mikor már nyugállományba vonult, nyugtalanítóan hatott az ereje az idegvégződéseimre.

– Erővel meg tudnám törni a varázslatot, de nagy kár lenne elveszíteni ezt a bájos alkotást.

Eltelt néhány zavart pillanat, mire rájöttem a szavai értelmére. Ismét emlékeztetnem kellett magam, hogy az Aaron helyzete iránti lelkesedését nem szabad a normális halandók erkölcsi szempontjai szerint megítélni.

– A vadász valószínűleg nem élné túl. Ezzel nem igazán tudnál mit kezdeni, nem igaz?

Ezzel a krónikás elfordult, és egy virágmintás látogatói fotelbe ült, melyre lágyan omlottak le zöld kimonója anyagának hullámai.

– Ne vesztegessük az időnket olyan dolgokra, amiket egyikünk sem tud megváltoztatni. Azért jöttem, hogy ellenőrizzem Lucian állítását a vadásszal kapcsolatban – mondta, és finoman Aaron felé intett a kezével. – A Nagytanács várja az értékelésemet.

Ezek szerint Lucian kihallgatása elkezdődött. És úgy tűnik, nem nagyon hisznek neki…

– Lucian nem hazudik! – Fogalmam sem volt, miért éreztem ekkora szükségét annak, hogy itt és most, a krónikás és egy kómában fekvő vadász előtt megvédjem őt, de nem tudtam leküzdeni ezt a belső késztetést. Bár azt sem tudtam, hogy pontosan mit mondott a Nagytanácsnak.

Ramadon félrefordította a fejét, nyugtalanságom egyetlen részlete sem kerülte el a figyelmét. Hirtelen olyan érzésem támadt, mint amikor először találkoztunk, mintha egy földönkívülinek lennék az emberi kísérleti alanya. Semmi mozdulat, semmi pislogás. Csupán az ősi szempárból áradó érdeklődés.

– Tudom – mondta végül. Egy mosolyhoz hasonlító valami jelent meg az arcán. – Minden primus ismeri azt az ostoba igazságesküt, amelyet Lucian akkor tett, amikor az apját maga ellen fordította.

Homlokomat ráncoltam. Ez új volt. Eddig azt hittem, hogy Luciannek egyszerűen csak őszinte és drámai hajlama van az igazságra. De úgy látszik, ennél sokkal többről van szó.

Meglepett arckifejezésemet félreértelmezve Ramadon hozzátette:

– Az Ankou családnak évszázadok óta megvan a botránykeltő hajlama, de ezzel együtt rendkívül szórakoztatóak – simított végig a kimonóján, amitől furcsán nőiesnek tűnt. – Mint a ti Windsoraitok.

Most majdnem hangosan felnevettem. Lucian királyi ivadékként való ábrázolása éppoly abszurd volt, mint az, hogy Ramadon királyi sajtópletykákkal foglalkozik. Az aggodalmam azonban hirtelen felülírta minden más érzésemet. Ha Lucian esküt tett, amely az igazsághoz köti, akkor csak idő kérdése, hogy lelepleződjünk. Máris kevésbé aggódtam Thanatos vagy a megmagyarázhatatlan képességeim miatt, sokkal inkább a tiltott kapcsolatunk miatti félelem járt át.

– Ne félj. Lucian mindenkinél jobban tudja, hogyan játsszon az igazsággal, és a Nagytanács évszázadok óta képtelen feltenni a megfelelő kérdéseket.

Ha gyomorszájon rúgnak, attól sem lettem volna kevésbé rosszul.

– Nem szállnál ki a gondolataimból?! – szóltam rá Ramadonra.

Az elegánsan ívelt szemöldök most felemelkedett.

– Csak logikusan következtettem. Megtartom az eskümet. Egy primus, ha egy szikrányi becsület is van benne, nem szegi meg a szavát.

Összeszűkült szeme mögül nézett rám. Nyilvánvalóan őt is ugyanúgy megbántották a büszkeségében, mint engem a magánéletemben. Minden bátorságomra szükségem volt, hogy álljam a tekintetét. Végül Ramadon furcsa hangot adott ki, ami valamiféle sóhajhoz hasonlított.

– Bevallom azonban, hogy ritkán érzek ekkora késztetést – azzal a krónikás felállt. Egyszerű mozdulat volt, de annyira jelenvalóvá tette erejének auráját, hogy majdnem hátráltam. – A rejtély rejtély marad – folytatta. – James ügyesen kitér a kérdéseim elől, Felizitas barátnőd pedig kerüli a társaságomat. A kriptában elhanyagolja a kötelességeit. Valószínűleg azért, hogy megvédje az emlékeit a képességeimtől. Az apja erről mit sem sejt, így feltételezem, hogy a kis titkait nem csupán egy primus elől rejtegeti.

Sajnos ebben a kérdésben igaza volt. Lizzy, Toby és a vadászok megbeszélték, hogy távol maradnak a gondolatolvasó Ramadontól. Jimmynek a primus-erőkkel szembeni veleszületett immunitásából kifolyólag fedeznie kellett volna a viselkedésüket, de ez nem nagyon sikerült neki.

– Biztos vagyok benne, hogy Lizzy csak… – a krónikás azonban félbeszakított, és felemelte a kezét.

– Nem kérdeztem semmit, így nincs szükség válaszra. – Közelebb jött hozzám, s ezzel erejének kisugárzása olyan intenzívvé vált, hogy csak nehezen kaptam levegőt. – Nem merném megítélni a tetteid bölcsességét. De tudd, hogy minden titok, amit rejtegetsz, sokba fog kerülni neked. Hajlandó vagy megfizetni az árát?

Micsoda kérdés! Nem én választottam a titkolózást. Hát tehetek én róla, hogy a lelkem titka és a Lucian iránti érzéseim nem tetszenek néhány különc halhatatlannak?!

– Azt hiszem, nincs más választásom.

Ramadon elgondolkodva bólintott.

– A meghívásom még mindig áll. Örömmel látnálak a kriptában. A világ változik, és óvatosnak kell lennünk azokkal, akik veszélyben érzik magukat benne. Én nem sorolom magam közéjük – e szavakat követően fekete fényhullám söpört végig rajtam. Mire kettőt pislogtam, a krónikás eltűnt. Egy halom kérdőjel és egy alvó Aaron maradt csak hátra.

Fáradtan huppantam le a virágmintás fotelba, és Ramadon figyelmeztetésén gondolkodtam. Tényleg kész vagyok megfizetni mindenért, amibe ez kerülni fog nekem? Az életem forgott kockán. Rendben, ezzel meg tudok birkózni. De veszélyeztethetem-e a barátaim életét? Aaron olyan békésen nézett ki kócos hajával és vad szeplőivel. Elképzeltem, hogy bármelyik pillanatban felébred, és jól a szememre veti, hogy így kételkedem. Valószínűleg azt mondaná: „Csak ne legyél túl nagyra a lelkeddel, Ari. A döntéseimért továbbra is vállalom a felelősséget.”

De nagy eséllyel már soha nem ébred fel. Még az én kedvemért sem.

Meghalt a király…

Erősen koncentráltam a körömcipőm orrára, hogy épségben felérjek az impozáns lépcsőn. Egyébként is a vadászok olyan szorosan körbevettek bennünket, hogy elkerülhetetlenül valaki más fenekét kellett volna bámulnom. Lizzy kevésbé volt elővigyázatos. Próbált ugyan a komoly arckifejezése és szigorú kontya mögé rejtőzni, de a testőreim tekintetét a hátsóján módfelett élvezte.

– Emlékezz, mit mondott apa – suttogása egészen a stukkós mennyezet távoli sarkáig visszhangzott. – Semmit se aláírni, és a lehető legkevesebbet beszélni!

Forgattam a szememet. Jobban tenné, ha ő is megfogadná a tanácsot. Ebben a nyüzsgő palotában még a falnak is füle van. Valahogy nehéz volt elképzelni, hogy ez csupán egy egyszerű irodaház. Az ember itt inkább azt várta, hogy bármelyik pillanatban befordulhat a sarkon a királynő.

– Még egy szó, és kívül találjátok magatokat az ajtón – motyogta Ryan, miközben két ujjával meglazította nyakkendőjét. A többi vadásszal ellentétben a tetovált fickó nem érezte magát túl kényelmesnek a puccos öltönyben.

– Rendben. Csak essünk már végre túl rajta – mondtam. Ryan bólintott, és tekintetével újra a környezetet pásztázta. Mikor Gideon visszatért Franciaországból, a legnagyobb örömömre őt bízták meg az őrzésemmel. És az irokéz vadász tényleg komolyan vette a munkáját. Három páncélozott terepjáróval és egy fél phalanxnyi hadsereggel jöttünk el a Líceumból. Mindannyian állig felfegyverkezve, készenlétben.

Egy elegáns titkár robogott felénk, úgy osztotta ketté előttem a vadászokat, mint Mózes a Vörös-tengert. A felfordulást figyelmen kívül hagyva én inkább erre az újonnan érkezettre koncentráltam, aki hamis mosollyal üdvözölt.

– Ön bizonyára Miss Harris.

A fiatalember halkan beszélt, mintha minden hangos szó szentségtörés lenne ebben a barokk előcsarnokban.

– Morrison – javítottam ki. – A szüleim válása után felvettem anyám nevét.

A titkár szeme rángatózni kezdett. Úgy tűnt, hogy hibája szinte fizikai fájdalmat okoz számára.

– Hogyne, természetesen. Kérem, kövessen, Miss Morrison. Már várják önt.

Még vetett egy futó pillantást a testőreim armadájára, de egy szót sem szólt. Nyilván ezen a helyen hozzászoktak már a különleges biztonsági igényű ügyfelekhez. Csak akkor állította meg az engem követő néma árnyékokat, amikor egy hatalmas ajtóhoz értünk, amin egy busznyi ember is könnyedén átférhetett volna.

– Sajnos a kísérőinek kint kell várakozniuk. Biztos lehet benne, hogy a Rottenbach és Társánál semmilyen veszély nem fenyegeti. Tehát egész nyugodtan…

– Ki van zárva! – dörögte Ryan. A hangja miatt két hölgy ijedtében a szívét szorongatta, míg hátrébb egy iroda ajtaját rosszallóan becsapta valaki.

Meglepő módon a titkár bátran állta Ryan gyilkos tekintetét.

– Bocsásson meg, de a végrendelet felolvasása magánügy. Csak a legközelebbi hozzátartozók lehetnek jelen. A Rottenbach és Társánál mindent megteszünk azért, hogy elhunyt ügyfeleink utolsó kívánságát teljesítsük.

– Amennyire én tudom, apám utolsó kívánsága az volt, hogy holtan lásson – világosítottam fel. – Ezért bizonyára megérti, hogy az önök cégébe vetett bizalmam igencsak korlátozott.

A titkár kissé elsápadt, és a nyakkendőjével kezdett babrálni. Szemének rángatózása erőteljes pislogásba csapott át.

– Ó, nagyon sajnálom! Nos, ebben az esetben, úgy vélem, indokolt a kíséret engedélyezése, de csak egy személyé. Így már elfogadható önnek?

Ryanre néztem. Nem nagyon örült, de bólintott. A többi vadász azonnal visszavonult, és az előcsarnok stratégiailag fontos pontjain helyezkedett el. Lizzy bátorítóan nézett rám, és mint egy tévés ügyvéd, leült a buszméretű ajtóval szemben lévő díványra. Az üzenet egyértelmű volt: a körülményeknek megfelelően Ryanre hagyta a dolgot.

Most pedig, harcra fel.

Odabent pompás fogadóterem várt rám, középen egy olyan asztallal, amely méreteit tekintve Artúr király kerekasztalának is bőven beillett volna. Egyszerűen nem lehetett másképp leírni azt a bútorkolosszust. A titkár sietett, hogy kávét vagy kapucsínót vagy eszpresszót vagy teát vagy gyümölcslevet vagy szénsavas vagy szénsavmentes vizet kínáljon. Mivel nem figyeltem eléggé, az utóbbit választottam, miközben egy idős hölgy egy antik írógépnél foglalt helyet, hogy rögzítse, ami elhangzik.

– Miss Harris, örülök, hogy végre megismerhetem. Olyan sokat hallottam már önről – visszhangozta egy törékeny hang a szobában. Egy férfi, egy mazsolát is zavarba hozó ráncokkal, felém bicegett, és kezet nyújtott. Megfogtam, még egyszer kijavítottam a nevemet, és elfojtottam a kérdést, hogy megtudjam, miket hallott rólam. Nem azért voltam itt, hogy csevegjünk.

Dr. Rottenbach – ahogy a mazsolaember bemutatkozott – úgy tűnt, nem vette zokon a szűkszavúságomat. Kisimította hajszálcsíkos öltönyét, és az Artúr-féle kerek asztalhoz botorkált.

– Foglaljon helyet, Miss Morrison – korántsem egyértelmű gesztusa az üres székek felé valószínűleg azt jelentette, hogy érezzem magam lenyűgözve a felkínált választéktól. A titkár azonban odasietett, és a vizespoharamat a hatalmas asztal túlsó felére rakta. Hát jó, remélhetőleg az idős jegyzőnek jó a hallása. Különben jó kis ordítozás lesz ebből. Nyugtalan pillantást vetettem Ryanre. Bátorítóan kacsintott, mielőtt újra a bejárati ajtó mellett álldogáló mogorva sóbálvánnyá változott.

– Elnézést kell kérnem, hogy ilyen sokáig tartott. Sajnos ez időről időre előfordul a külföldi haláleseteknél, különösen, ha a maradványok azonosítása ilyen bonyolultnak bizonyul. A rendőrség tájékoztatta önt a nyomozásról?

Bólintottam, mit sem törődve az arcán megjelenő szánakozó arckifejezéssel, amely valószínűleg több évtizedes gyakorlatának volt köszönhető.

– Jó, akkor lássunk is neki. Már az unokatestvére is itt van, úgyhogy nincs akadálya, hogy felolvassam a végrendeletet.

Már épp a helyére akartam húzni a székemet, amikor leesett, mit takartak dr. Rottenbach ártatlan szavai. Megszólaltak a vészharangok.

Nekem nincs is unokatestvérem.

Az ablaknál támadt mozgás most valóságosan megdermesztett. Befelé jövet az ellenfény miatt nem vettem észre az ott várakozó alakot. Tűz és hó illata támadta meg az érzékeimet. A tarkómon égnek állt a szőr.

A halk nevetés egy tehervonat erejével csapott le rám.

– Bocsássa meg a kedves unokatestvérem meglepettségét, dr. Rottenbach. Nem hiszem, hogy Ari emlékszik rám – mondta az idegen, és megfordult.

De, nagyon is jól emlékeztem rá. Minden részletre kiterjedően. Láttam őt harcolni. Láttam őt gyilkolni. Láttam őt meghalni. És mégis, itt volt.

Tegnap a sportpályán tehát nem csak képzelődtem. És azelőtt sem…

Fogalmam sem volt, hogyan lehetséges ez, de minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne rántsam elő az aziamomat, és ne vessem rá magam.

– Valóban? – szakította félbe dr. Rottenbach az erőszakos fantáziálásomat. – Akkor természetesen be kell, hogy mutassam. Miss Morrison, ő itt Benedikt Black, az ön elhunyt nagynénjének a fia.

Nekem nem volt nagynéném. Sem unokatestvérem. És az is biztos, hogy ez itt nem Benedikt Black, aki most lazán, zsebre dugott kézzel felém sétál. Amikor előhúzott valamit, és elém tartotta, összerezzentem.

De nem fegyver volt. Csak a keze.

Ari, szedd össze magad, mert Ryan a végén olyan harcba kezd, amit nem nyerhet meg. Szerencsém volt, hogy a vadász nem ismerte fel apám egykori emberét. Különben ez az egész már rég mészárlássá fajult volna. Mégis, éreztem Ryan ideges éberségét.

– Szia, unokatesó – mondta Tristan gúnyos mosollyal. Túlságosan is jól tudta, hogy milyen szorult helyzetbe hoz engem. Ha nem akarom veszélybe sodorni ezt a sok ártatlan embert az épületben, akkor azt hiszem, nincs más választásom, minthogy végigjátsszam a kis játékát.

Vonakodva nyújtottam neki kezet.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Benedikt.

Kézfogása meleg és határozott volt. Furcsamód azonnal megnyugodtam. Ha igaz, Tristan elég gyakran volt körülöttem az elmúlt hetekben. Miért várt volna a mai napig, ha bántani akarna.

– Régen volt már, Ariana. Amikor utoljára szemtől szemben találkoztunk, még kislány voltál.

Kirántottam szorításából a kezemet, és a kabátom zsebébe süllyesztettem. Máskülönben lehet, hogy kikapartam volna a szemét ezért a provokatív célozgatásért. Végül is csak tizenkét nap telt el azóta, hogy apám megbízásából elrabolt.

– Milyen kár, hogy ilyen tragikus körülmények között találkozunk újra – folytatta rezzenéstelen arccal. – Szegény Wilson bácsi… pedig az apád olyan jól vezetett.

A cinizmusa félreérthetetlen volt, de nem reagálhattam rá. A falaim most teljesen fel voltak húzva. Lehet, hogy Tristan, a meghatározhatatlan képességeivel képes olvasni az érzelmeimben, de ebben a pillanatban semmi gyanúsat nem tudott volna észrevenni.

– Az ember nem menekülhet el a sorsa elől – motyogtam. Tristan állta a tekintetemet. Állkapcsa úgy mozgott, mintha csak szavaimat ízlelgetné a szájában.

– Úgy látszik, nem.

Dr. Rottenbachnak szerencsére nem tűnt fel a köztünk lévő feszültség. Vagy csak nem akarta észrevenni. Meglehetősen bürokratikus módon az Artúr-asztalhoz hívott minket, és elkezdte a jegyzői bla-blát. Igyekeztem félig-meddig követni, bár a figyelmem folyamatosan Tristanra terelődött. Ugyanúgy nézett ki, mint azon az éjszakán a katakombákban, mégis valahogy megváltozott. Talán azért, mert most először volt időm nyugodtan megszemlélni őt – szabadon, sértetlenül, és anélkül, hogy szikladarabok repkednének körülöttem. A fickó az ellentétek tárháza volt. Rövidre nyírt haja katonásan nézett ki, vonásai szögletesek voltak, szürke szeme pedig olyan mély szomorúságot sugárzott, mintha végtelen szenvedést kellett volna végignéznie. Volt benne valami lenyűgöző szelídség, miközben minden mozdulata dominanciáról árulkodott. Határozottnak, mégis bizonytalannak, szimpatikusnak, mégis jéghidegnek tűnt. De akárhogy is, egy pillanatig sem habozna, hogy fegyvert nyomjon a fejemhez, és meghúzza a ravaszt.

– …ezért Mr. Harris arra kért, hogy hívjam meg mindkettőjüket ma ide. A hagyatékának kezelése meglehetősen összetettnek mondható. De ne aggódjanak, Mr. Harris minden szükséges intézkedést megtett, hogy…

Valójában apám végrendelete cseppet sem érdekelt. Azt sem tudtam, hogy a végrendelet a mostohaapámtól, Wilson Harristől vagy a halhatatlan apámtól, Thanatostól származik-e. De mindegy is. Egyébként csak Lizzy apjának kérésére voltam itt. A Phalanxnak információra volt szüksége arról, hogy mi lesz az Omega Inc. sorsa, és hogy a vállalat továbbra is fenyegetést jelent-e ránk nézve.

Tristan megjelenése máris elegendő válasz volt erre, főleg, hogy dr. Rottenbach újra csak megerősítette a félelmemet.

– Figyelembe véve lánya, Ariana korát és fejlettségét, ügyfelem úgy látta jónak, hogy csak a törvényben előírt részt hagyja rá. Ezt a mindazonáltal jelentős összeget egy vagyonkezelő alapba helyezte, amelyhez huszonötödik életévének betöltése után férhet hozzá. A vállalat és ügyfelem minden egyéb vagyona az unokaöccsére, Benedikt Blackre száll, azzal a feltétellel, hogy ő továbbra is a legjobb tudása szerint vezeti az Omega Inc. vállalatot.

Éreztem, hogy Ryan megfeszül mögöttem. Lehet, hogy nem ismerte fel Tristant, de túlságosan is jól értette, mit jelentenek dr. Rottenbach szavai. Az ellenségünknek új vezetője lett, aki éppen egy asztalnál ült velem.

– Ügyfelem néhány héttel váratlan halála előtt arra kért, hogy egy kis kiegészítést tegyek a végrendeletéhez. Egy nagy értékű tárgyról van szó, amely korábban Mr. Harrisé volt. Ez a tárgy… – jelzett dr. Rottenbach a titkárnak, aki egy ezüsttálcával sietett oda –… a lányának, Arianának jár. Úgy vélte, hogy ő tudni fogja, mit kezdjen vele.

A titkár az orrom elé tartotta a tálcát. Rajta egy kis fadobozka feküdt. A különböző fafajtákból készült díszítésekkel és a fémretesszel együtt nagyon szép volt. Tristan összehúzott szemmel nézett rá. Bármi is volt benne, ő nem tudott róla.

– Ari, szerintem jobb lenne, ha nem…

Figyelmeztetése megállásra késztetett. Ugyanebben a pillanatban a fadoboz reteszének zárja varázsütésre felpattant. Tetovált kezek ragadtak meg. Valami felrobbant, és mindent beborított a ragyogó zöld fény. Aztán sercegés, kattanás és csend következett.

Amikor kinyitottam a szemem, egy nyakkendős, széles mellkast láttam magam előtt.

– Jól vagy, Morrison? – érdeklődött Ryan. Bólintottam, és átlestem a válla fölött.

A szobában semmi sem utalt arra, hogy az imént robbanás történt volna. Nem volt tűz, nem voltak koromfoltok vagy sérült bútorok. Csak egy síró jegyzőkönyvvezető és dr. Rottenbach, aki tátott szájjal bámult arra a helyre, ahol az imént még a titkára állt. Ott feküdt a padlón az ezüsttálca, rajta az immár szépen lezárt fadobozka. Az elegáns emberkének azonban nyoma sem volt.

– Ó, nekem… bocsánatot kell kérnem, Miss Morrison. Ilyesminek nem lett volna szabad megtörténnie a Rottenbach és Társánál – dadogta a jegyző, miután visszanyerte önuralmát. Most először tűnődtem el azon, vajon mennyit tudott a mazsolaember az apám mesterkedéseiről és a primusról. Ugyanis a legkevésbé sem tűnt meglepettnek amiatt, ami a titkárával történt, csak amiatt, hogy most történt. – Semmit sem tudtam ennek a tárgynak a tulajdonságairól, és soha nem hoztam volna az ön közelébe, ha tudom, hogy…

– Igen, igen, értem. Nem akarja, hogy bármi köze legyen hozzá – szakította félbe Ryan durván. – Most már végeztünk?

– Igen, természetesen – mondta sietve dr. Rottenbach. Tristan elém tolakodott, így nem láthattam az eltűnt titkár helyét.

– Ari, beszélnünk kell.

– Arról szó sem lehet – morogta Ryan, és a kijárat felé lökdösött.

– Ari, kérlek!

Védelmezőm figyelmen kívül hagyta mind Tristant, mind a hírnevéért aggódó jegyzőt, aki kezét tördelve a nyomomban loholt.

– Tehetek még valamit önért, Miss Morrison? A limuzinom szívesen elviszi önt.

– Nem szükséges! – dörrent rá a vadász. Mielőtt bevágta volna magunk mögött az ajtót, megpillantottam Tristant, amint leguggolva, komoran tanulmányozza Thanatos legújabb nekem szánt ajándékát.

*

Amikor a Phalanx terepjárói megálltak előttünk, Lizzy abbahagyta a kérdezősködést az eltűnt titkárral és az „unokatestvéremmel” kapcsolatban. Próbáltam kerülni a témát, mert elég jól ismertem már a barátaimat. Ha csak Tristan neve felmerül, Ryan máris puszta kézzel rohamozza meg a közjegyző irodáját, és ezzel egyenesen a vesztébe rohanna. Lizzy meg pompomlányként szurkolna neki. Minden kiképzés és természetfeletti tuning ellenére a vadászok továbbra is emberek maradtak, Tristan pedig… hát ő más volt. Hogy még Lucian sem volt képes megölni, jobban megrémített, mint gondoltam.

A hangulatom egyértelműen mélypontra került. Legalábbis ezt gondoltam, amíg be nem ültem a terepjáróba. A hátsó ülésen ránk váró két vadász azonban több szinttel mélyebbre taszította.

– Na, szereztél új barátokat? – mormolta Anoushka. A vadász ahhoz az egységhez tartozott, amelyet Lizzy apja rendelt a Líceumba. Nem rajongott értem túlságosan – ez kölcsönös volt. Mentségére szóljon, hogy a hűvös orosz akcentusa miatt minden szava hadüzenetként hangzott. Ami nem jelenti azt, hogy nem volt tényleg az…

– A barátok fantasztikusak – felelte Lizzy egy ragyogó mosoly kíséretében, miközben csillámporos körmeit az ülés bőrébe vájta. – De te ezt nem tudhatod.

Anoushka megsemmisítő tekintetet vetett rá. Aztán mégis visszafogta magát. A vadász túlságosan is ura volt önmagának ahhoz, hogy Lizzy provokációira reagáljon. Az egyik tulajdonság a sok közül, amit annyira utáltam ebben a barna, erős akcentusú amazonban, aki valahogy túlságosan is férfias volt nekem. Ez, és a távolságtartása, a fegyelmezettsége, a szabálykövetése, a keményszívűsége, az önimádata, a véleménye, a pózolása… azt hiszem, soha nem lennénk barátok.

Elindultunk, és hallottam, hogy a rádióban bemondják az új úti célt. Anoushka erősen szedett szemöldöke ennek hallatára a magasba szaladt.

– Ti kávézni akartok MOST?!

Jóságos ég, tényleg… Lizzy megígérte. És ő mindig nagyon komolyan veszi az ígéretét. De mindazok után, ami azzal a szegény titkárral történt, valóban nem ez volt a legalkalmasabb időpont.

– Ó, igen, pontosan ezt akarjuk most tenni. A társadalmi életbe való bekapcsolódás nagyszerű dolog. Egyszer ki kellene próbálnod – ellenkezett Lizzy, mielőtt egyetértettem volna Anoushkával. – Úgy még talán barátaid is lennének.

Magamban sóhajtottam. Ezzel azt hiszem, a döntés meg is született. A barátnői kódex ugyanis megkövetelte, hogy mindig szemtől szemben álljak a csúnya orosz vadászokkal.

– A jegyző gondoskodik róla, hogy a kis segédje kiszabaduljon a Zantum-dobozból – jegyezte meg kéretlenül Brendon. – Szóval nem kell aggódni.

Igen, az exem is benne volt. Szokásos eljárás a Phalanxnál, hogy minden küldetésre magukkal vittek legalább egy újoncot. Ez egyfajta szakmai gyakorlat, hogy úgy mondjam. Milyen jó, hogy három osztálytársam is a testőrcsapatom tagja. Az egyiküknek még a szüzességem elvesztése is a lelkén szárad. Juhúúúú!

Brendon undorító módon rám kacsintott, mintha hálásnak kellene lennem a közbelépéséért. Az, hogy van remény a titkár számára, valóban jó hír volt számomra, annak ellenére, hogy csak megvetést éreztem a fickó iránt.

– A hajad egy kicsit összekuszálódott – tette hozzá. – Elég vad. Nekem bejön. Gyakrabban kellene így hordanod.

Anoushka melodramatikusan forgatta a szemét, míg Lizzy fojtott hangot adott ki. A hozzá illő gesztusokkal együtt. Legszívesebben mindkettőt helyretettem volna, főleg, mivel csak egyetlen hajszál vált ki a copfomból.

– Mióta érdekel téged bármi is, ami a mellem felett van? – förmedtem rá.

Ami Brendon és köztem történt, azt egyszerűen csak „baromi nagy hibának” lehetett nevezni. Akkoriban dobott is engem, de röviddel a történtek után meggondolta magát. Azt hitte, ostoba beszólásokkal és tettekkel most bebizonyíthatja férfiasságát, mint tegnap az akadálypályán. Így talán visszafogadom.

Kizárt dolog. Soha az életben.

– Túlzol, Ari – búgta Brendon, és hozzám hajolt. – Én ezt régen is így gondoltam, hiszen a gyönyörű ajkad akkoriban is ellenállhatatlan volt.

Mielőtt válaszolhattam volna, Anoushka karja lendült, és durván visszalökte a helyére.

– Az utasítások eléggé egyértelműek!

Választ se várva sötét tekintetét ismét a fekete ablakok mögött elsuhanó világra szegezte.

– Idióta – motyogta Lizzy a fejét rázva, miután kínos csend támadt, ami az út hátralévő részében sem oldódott. Próbáltam figyelmen kívül hagyni Brendon pimasz vigyorát, és kibámultam az ablakon. Sajnos ez csak részben segített. Mindvégig éreztem, hogy a szemét továbbra is rajtam legelteti.

Egy jó órányi hányinger elleni küzdelem után az autó végre lelassult. Menekülésszerűen csatoltam ki a biztonsági övet, és már nyúltam volna a kilincs után, amikor Brendon csuklónál megragadott. Dühösen néztem rá.

– Ryan a kávézóban először ki akarja helyezni a pecséteket, hogy távol tartsuk a nem kívánt látogatókat – magyarázta, miközben a rádióadót a fülébe nyomta. Szája sarkában még mindig fölényes mosoly játszott.

– Vedd. Le. Rólam. A. Kezed.

– Csak aggódom a biztonságodért – mondta, de eleget tett a kérésemnek. Nagyon lassan, miközben ki nem hagyta volna, hogy ne élvezze a bőrkontaktus minden egyes másodpercét.

Aztán hirtelen az ajtót kívülről felrántotta valaki. Brendon arcáról azonnal eltűnt minden arrogancia. Egy nagy, tetovált kéz megragadta és kiráncigálta. Ekkor az egész kocsit heves remegés járta át, mintha valaki nekirontott volna.

– Azt hiszed, jobb vagy nálam? – morogta Ryan. Lizzy vigyorogva nézett rám. Tetszett neki a műsor.

– Nem – válaszolt Brendon, alig hallhatóan.

– Akkor hogy képzeled, hogy nem engedelmeskedsz a közvetlen parancsnak? Méghozzá a felettesed jelenlétében?

Mélyebbre csúsztam a székemben. Bármennyire is megérdemelte Brendon a szidást, mégis kényelmetlenül éreztem magam. A magánügyeinket nem most kellene intézni, és semmiképp sem a nyilvánosság előtt. Sajnos a „nyilvánosság” kifejezés eléggé tág fogalom volt a Ryanhez hasonló vadászok esetében, akik számára a pecséteknek köszönhetően nem jelentett gondot, hogy egy autóval arrébb lehallgassák a beszélgetéseket.

Anoushka is átfurakodott mellettünk, hogy kiszállhasson. S közben mintha egy halk „én megmondtam neki” megjegyzést hallottam volna.

Egy pillanattal később Ryan feje is felbukkant a kocsiban.

– Egy órátok van a kávézásra, lányok. Aztán indulunk vissza a Líceumba.

*

Tejeskávénkkal a távoli sarokban lévő hangulatos asztalkához egyensúlyoztunk. Ez legalább a magánélet látszatát keltette.

– Ne töprengj már annyit, csak élvezd a kimenőt – dorgált meg Lizzy. – Elvégre ez az első alkalom, hogy a költözésetek óta nem vagy a Líceumban. – Elém tolta a kávémat, s közben ellopta a kekszemet.

– Mesélj valamit!

– Mit?

– Nem is tudom… valami kevésbé apokaliptikusat. Hogy mennek a dolgok Victoriusszal és az anyukáddal? – kérdezte, miközben a zsákmányát a csészébe ejtette.

– Azt hittem, fel akarsz vidítani – morogtam. Lizzy kuncogott. A Luciannel való kapcsolatomról senkinek se beszéltem, és ezért Lizzy nem tudott anyám legújabb kísérletéről sem, hogy kezébe vegye a dolgokat. Rosszul éreztem magam, hogy hazudtam a legjobb barátnőmnek, de nem tehettem másként.

– Tényleg úgy ragaszkodnak egymáshoz, mint abban az Öreglányok című sorozatban?

– Sokkal rosszabb a helyzet. Mintha szerelmesek lennének. Szörnyű! – Anyám és Victorius együtt sétáltak, együtt főztek, együtt tévéztek, pedikűrözték egymást, és együtt vezették be a dálutáni teázást. És a már említett meghatározott étkezési idők! Kinek hiányzott ez?! És amikor nem tartottam be őket, mint tegnap is, akkor mindketten rosszallással büntettek.

– Legalább azt elértük, hogy az anyám vett neki a minap egy köntöst – ez azt jelentette, hogy nincs több mellbimbóvillantás reggelente.

Hirtelen megálltam. Összetéveszthetetlen bizsergés futott végig a gerincemen. Éreztem, hogy itt van egy primus. Ryanre és Anoushkára pillantottam, akik néhány asztallal arrébb alibibeszélgetést folytattak. Úgy tűnt, nem vesznek észre semmit.

– Minden rendben? – érdeklődött Lizzy aggódva. A hangjától megriadva Ryan azonnal felnézett. A szemében óvatosság tükröződött. Anoushka is érezhetően feszült lett, és a helyiséget fürkészte. De ők nem érezték azt, amit én: pattogó tűz és friss hó egy téli éjszakán. Egy energiajegy, amit egyszer már érzékeltem, egy órával ezelőtt. Tristan. Biztosan követett minket.

– Ó, csak egy déjà vu – hazudtam. Sehol sem láttam őt, s mivel a vadászok pecsétekkel biztosították a helyet a primusok elől, úgysem hittek volna nekem. Ryan ellazult, miközben Anoushka olyan hangosan horkantott, hogy még én is meghallottam. Lizzy csak nevetett, és fecsegni kezdett valami hibáról a mátrixban és egy macskáról. Csak fél füllel hallgattam, mert a kávézó másik végében kiszúrtam egy idős hölgyet, aki mereven nézett rám. Nem tűnt ismerősnek, de… azokat a ködszürke szemeket láttam már valahol.

Ó, jaj, ne!

Most mi a fenét csináljak? Lehet, hogy tévedek. Magam előtt láttam Anoushka arcát, ahogy a vadászokat egy ártalmatlan öregasszonyra uszítom, csak azért, mert nagy, szürke szeme van. Ha azonban nem tévedek, a Cinnamon vérfürdővé változik.

Lizzy válla fölött láttam, ahogy az idősebb hölgy feláll, és utat tör magának az asztalok között.

– Föld hívja Arit… figyelsz te egyáltalán?

Lizzy épp egy olyan mozdulattal próbálta magára terelni a figyelmet, amitől úgy nézett ki, mint egy úszó bója. A feje pontosan abban a pillanatban bukkant fel az idős hölgy előtt, amikor az befordult a mosdók felé vezető folyosóra.

– Ööö, igen. Hiba a mátrixban, meg minden… – hárítottam el. Tényleg rám kacsintott az előbb az idős hölgy?

– Ööö, nem. Én már ott tartok, hogy „Keanu Reeves sokkal dögösebb volt a Féktelenülben”.

– Elnézést, de pisilnem kell. Ha visszajövök, annyi hollywoodi dögös pasiról beszélünk, amennyiről csak akarsz.

A duzzogó Lizzyt magam mögött hagyva a mosdók felé vettem az irányt. Nem tudtam, miért teszem ezt, fogalmam sem volt róla. Valójában rettenetesen kellene félnem. Vagy riadót kellene fújnom. Vagy el kellene menekülnöm.

Valójában…

Anoushka ment el mellettem. Ezt a játékot a közjegyzői irodában lévő vécékből már ismertem. Először minden fülkét leellenőriz, mielőtt beenged. Mire odaértem a rozoga ajtóhoz, amelyen az éjjeliedényen ülő kislány volt, az kicsapódott, és Anoushka visszatrappolt Ryanhez. Persze azt nem tudta kihagyni, hogy egészen véletlenül ne ütközzön belém.

Oké… köszi szépen. A terep viszont nyilvánvalóan tiszta. Legalábbis egy vadász szemével nézve.

Beléptem a mosdóba. Rettenetesen bűzlött. Ezen a számtalan füstölő sem tudott segíteni. Mivel igazából nem is kellett vécézni, a mosdókhoz sétáltam. A kis előtér több védekezési lehetőséget kínált, mint a fülkék szűk folyosója. A szemem sarkából figyeltem, ahogy a bejárati ajtó kínosan lassan becsukódik. Még húsz centi. Ellenőriztem a falaimat. Sértetlenek voltak, megbízhatóan távol tartva minden érzelmet a betolakodók elől. Még tíz centi. A padló csempéje csúszott, ezzel kevés tapadást nyújtott. A lábammal a mosdókagyló alá toltam a túlcsorduló szemetesvödröt. Eggyel kevesebb botlásveszély. Öt centi. Az ablak bukóra állítva, de túl magasan van, és túl kicsi a meneküléshez. Megsimogattam az elrejtett aziamom markolatát.

Az ajtó halk kattanással bezárult.

Toalett és mágikus hókuszpókusz

De nem történt semmi.

Már-már hangosan felnevettem, annyira ostobának tűnt a viselkedésem. És akkor az érzékeim egyszerre felrobbantak. Tűz és hó egy természeti katasztrófa erejével. Az idegvégződéseim vibráltak. A mosdóba kellett kapaszkodnom, hogy megtartsam az egyensúlyom.

Te jó Isten, ez a fickó tényleg nagyon erős. Mi a fene ütött belém, hogy egyedül merészkedtem erre a találkozóra? Sötét gondolataimat elhessegetve kényszerítettem magam, hogy mély levegőt vegyek.

– Hová tűntek a régi szép idők, amikor a halottak egyszerűen halottak maradtak? – motyogtam anélkül, hogy felnéztem volna. Enélkül is tudtam, hogy mögöttem áll.

Tristan halkan felnevetett. Vetettem egy pillantást a tükörbe. Sötét alakja a fülkék bejáratánál támaszkodott. Megfontoltan, karját lazán összefonva állt. Furcsa, hogy mennyire ismerős volt nekem, annak ellenére, hogy csak háromszor láttam őt ebben az alakjában – a mai napot is beleszámítva.

– A régi szép idők… amikor velem lógtál?

Na igen, akkor, amikor a szomszédunk fiaként belopta magát a bizalmamba. Nem túl jó ötlet épp most emlékeztetni magam erre.

– Beszélni akartál velem? Tessék, van egy perced.

Nem mozdult, csak a szeme villant szórakozottan. Enyhe libabőr kúszott végig a gerincemen. Azok a szemek túl sok fájdalmas emléket idéztek fel bennem. Bármilyen formát is öltött, elárulta őt. Most már tudtam, miután nyolc éven át kémkedett utánam az apám megbízásából.

– Azért vagyok itt, hogy figyelmeztesselek.

Felhorkantam. Ennél közhelyesebbet már nem is lehetne mondani.

– Figyelmeztetni engem? Mire? Drogok? UV-sugárzás? Glutén?

Ellökte magát a faltól, és egy lépést tett felém. Azonnal megfordultam. A kezem automatikusan az aziam markolata köré fonódott. Tristan érzékelte ezt, de nem úgy tűnt, mint aki túlságosan aggódna miatta.

– Szerencséd, hogy értékelem a szarkazmusodat – motyogta. – Különben komolyan megsértődnék.

Érdekes módon a pánik, amit a falaim mögött éreztem, olyan gyorsan eltűnt, ahogy jött.

– Az életed forog kockán, Ari. Ezért tudnom kell, hogy a Phalanx átadja-e az apádat a Ligának.

A hangja lágy tónusa veszélyesen csalóka volt. Már-már arra csábított, hogy felejtsem el mindazt, amit tett, és csatlakozzam hozzá. Nem volt rossz, de komolyan azt hitte, hogy bedőlök neki?

– Az apám meghalt – hazudtam a képébe. – Ha nem derengene, épp most olvasták fel a végrendeletét, szóval…

A szavaim nem találtak célba a bűzös vécék között. Pedig igazán jó elképzelés volt, de Tristan ezt nem így gondolta.

– Ne nézz hülyének, Ari – a tekintete rátalált az enyémre, és nem engedett. – Ott voltam. Láttam, mit tettél vele. Elvetted a halhatatlanságát. – Egy lépéssel közelebb jött. – Felőlem hazudhatsz a Phalanxnak. Hazudhatsz a Ligának. De légy oly kedves, és ne rajtam teszteld a hazugságaidat.

Nagyot nyeltem. Igen, tényleg ott volt. A földön feküdt, elvágott torokkal. Biztosan nem tudott… Másrészt viszont, most itt állt előttem.

– Tudomásom van róla, hogy a Phalanx fogva tartja őt, Ari.

Ó, ez nagyon nem jó. Sőt, ez nagyon gáz. Az egész „Thanatos egyenlő Harris” blöfföm azon alapult, hogy nem voltak tanúink.

– Nyugalom. Nem fogom ellened használni az információt– mondta. – Amíg Thanatosról azt hiszik, hogy Harris, addig a Liga nem tart igényt rá. És bizonyos értelemben az én érdekem is, hogy ez így is maradjon. Hacsak a Phalanx nem szállítja le őt idejekorán… a jószándék jeleként.

Ez egy kissé kezdett engem is aggasztani. Amit persze sosem árulnék el Tristannak.

– Lejárt az időd, UNOKATESÓ. Szóval, hacsak nem tudsz valami jobbat felmutatni…

– A boszorkányok gyülekeznek.

Felhorkantam.

– Ha meg akarnak ölni, attól tartok, sorba kell állniuk.

Tristan szeme résnyire szűkült.

– Komolyabban kellene venned a biztonságodat.

– Két hete nem hagytam el a Líceumot, és most, hogy végre kijutottam, egy tucat Phalanx-vadász lohol a sarkamban. Azt hiszem, elég komolyan veszem a biztonságomat.

– Ó! – gúnyolódott, miközben az írisze körüli gyűrűk izzani kezdtek. Másodpercek alatt pattogó kék tűz gyűlt össze a kezében. – Na és abban ki akadályozna meg, hogy azonnal, itt és most megöljelek?

Az ösztöneim átvették az irányítást. Elővettem a pengémet. A rajta lévő vésetek fellángoltak. Egy kis emlékeztető, hogy félig brachion vagyok, és nagyon is halálos egy halhatatlan számára.

– Tudok magamra vigyázni.

Rájöttem, hogy Tristan bezárta a helyiséget. Különben a vadászok már rég megrohamozták volna a mosdót. Valami megmagyarázhatatlan okból mégsem féltem tőle, de azért vakmerő sem voltam.

Vagy legalábbis nem mindig.

Mondjuk úgy, hogy rajta voltam az ügyön.

Tristan lenézett, arra a helyre, ahol a tökéletesen csiszolt fegyverem a nyaki ütőerén pihent. Finom mosoly játszott a szája sarkában, majd a tekintete ismét az enyémet kereste. Néhány túlságosan hosszú pillanat telt el. Aztán ökölbe szorította a kezét, és a mágikus lángok kialudtak.

– Legközelebb, Ari. Ígérem.

Megborzongtam. A hangja vért és halált ígért, és hirtelen teljes bizonyossággal tudtam, hogy igaza van. Egy nap megütközünk…

– De most jól figyelj rám. – Két ujjal, óvatosan, hogy ne tűnjön fenyegetőnek, félrelökte a pengét. Egy rövid pillanatra az aziam vésetei még fényesebben ragyogtak. Kíváncsiságtól vezérelve elfelejtettem ellenállni.

– Meg KELL nyerned a Ligát magadnak! Ha minden fronton harcolsz, akkor veszíteni fogsz.

Csak fél füllel hallgattam, miközben próbáltam megérteni az előttem álló férfit.

– Az Omega embereivel megvan a kapcsolatom, de jelenleg belső háború dúl a hitszegők közt Jiron helyének utódlásáért. Halála óta a fejedre kitűzött vérdíjat naponta túllicitálja valaki.

Az aziam most úgy reagált rá, mint egy brachionra, viszont hiányzik belőle egy primus megölésének képessége. Ám ehelyett egy boszorkány minden tulajdonságával rendelkezik, ahogy az imént is bebizonyosodott. Ez azt jelenti, hogy van lelke. Mégis tudtam, hogy a vére sötétvörös és sűrű, akár egy primusé. Bár ez inkább csak logikus következtetés volt, mint bizonyosság. Ő is az Omega gyermeke, akárcsak én – egy kísérlet terméke. Szánalommal telve ráztam meg a fejem.

– Mit tett veled az apám?

Tristan vonásai megkeményedtek. Egyikünk sem mozdult, de éreztem, ahogy növekszik a távolság közöttünk.

– Megmentett engem.

Dacos felhangja feldühített.

– Cserébe elvégezted neki a piszkos munkát, mint egy olcsó bérenc? – kérdeztem. Hogy képes valaki ilyen sokáig együtt dolgozni Thanatosszal, és még mindig azt hinni, hogy ő a messiás? Bármit is tett az apám Tristannal, biztosan nem önzetlenül tette.

– Soha nem voltam a bérence – javított ki lassan Tristan. A szeme dühösen villant. – Ő tett azzá, aki vagyok. És veled ellentétben én büszke vagyok erre!

– Büszke vagy rá?! – A hangom elborult. – Büszke vagy arra, hogy kihasználtak?!

– Fogalmad sincs semmiről! Harris próbált meg kihasználni, Harris tette tönkre az életemet! Thanatos csak feltakarította a mocskot, amit az a hitvány ember hátrahagyott.

– Igen, persze. Thanatos a jótékonyság megtestesítője. Azért akarta megölni a lányát, hogy minden primus egyeduralkodójává tegye magát.

– Csak azért mondod, mert az apád engem jobban szeret nálad.

Tessék?!

– Hogy lehetsz ennyire hülye? Tényleg azt hiszed, hogy számítasz neki valamit?

Szavaim fagyos csendet hagytak maguk után.

De hogy lehet, hogy Tristan nézetei ennyire felzaklatnak? A fejébe akartam verni az igazságot az apámról! Még az sem érdekelt, hogy feldühítem az oroszlánt, akivel ugyanabban a ketrecben vagyok.

Váratlanul Tristan halkan dünnyögött valamit, és hátrált egy lépést. Csak most vettem észre, hogy olyan erősen szorítom az aziamomat, hogy az ujjbegyeim teljesen elfehéredtek. Tristan rám meredt. Fájdalmas kifejezés suhant át a vonásain, majd behunyt szemmel vett néhány mély lélegzetet. Fokozatosan elcsendesedett. Leengedtem a fegyveremet. A dühöm elszállt.

Mikor újra kinyitotta a szemét, ködszürke kétségbeeséssel találtam szembe magam.

– Sajnálom – mondta halkan. – Nem veszekedni jöttem ide.

Mi…? Nem értettem, hogy mi történik, vagy hogy miért kér bocsánatot. Nem értettem semmit Tristanból.

– Hol van Lucian? – kérdezte hirtelen. A természetesség, ahogy Lucian nevét kiejtette, elszorította a torkomat.

– Nem tudom – amiről Tristan nem tud, azt biztos nem fogom az orrára kötni.

– Te egy átkozott hazudozó vagy.