Lee Child

KÉTÉLŰ FEGYVER

Lee Child

KÉTÉLŰ FEGYVER

A mű eredeti címe

Persuader

Copyright © Lee Child 2003

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2025

Harmadik kiadás

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KOCSIS ANIKÓ

ISBN 978 963 452 086 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Jane-nek és a parti madaraknak

1. fejezet

A rendőr pontosan négy perccel azelőtt szállt ki a kocsijából, hogy meglőtték. Olyan vonakodva mozgott, mintha előre tudná, mi lesz a sorsa. A vállát nekifeszítette a beragadt ajtónak, nagyot taszított rajta, lassan elfordult a kopottas huzatú ülésen, és mindkét talpát a járdára rakta. Aztán két kézzel belekapaszkodott az ajtó keretébe, és kikászálódott. Egy pillanatra megállt a tiszta, hideg levegőben, aztán becsapta az ajtót. Még egy másodpercig mozdulatlan maradt, aztán előbbre lépett, és a fényszóró mellett nekitámaszkodott a motorháztető oldalának.

A kocsi egy hétéves Chevy Caprice volt, fekete, jelzés nélküli, de három rádióantenna is meredezett róla, és sima, krómozott keréktárcsái voltak, nem dísztárcsák. A legtöbb rendőr esküszik rá, hogy a Caprice a legjobb autó, amelyet a rendőrségnél valaha is használtak. Úgy tűnt, ez a fickó is osztja ezt a véleményt. Úgy festett, mint egy veterán civil ruhás rendőr, aki ugyan egész járműflottából válogathat, mégis egy ősrégi Chevyvel jár, mert így tartja kedve. Mintha fütyülne az új Fordokra. Már a tartásából is egyértelműen látszott ez a fajta régimódi nyakasság. Idősebb férfi volt, széles vállú, testes, egyszerű, sötét, nehéz gyapjúszövetből készült öltönyben. Magas volt, de kicsit görbén tartotta magát. Elfordította a fejét, végigtekintett az úton észak felé, aztán dél felé, majd vastag nyakát nyújtogatva a válla fölött hátranézett, az egyetem kapujának irányába. Úgy harminc méterre lehetett tőlem.

Az egyetem kapuja pusztán jelképes szerepet töltött be. Két magas, téglából rakott kapuoszlop emelkedett a tágas, szépen ápolt pázsiton a járda mellett. Az oszlopokra erősítve két magas kapuszárny, cirkalmas mintázatban meghajlított és csavart kovácsoltvas rudakból. Feketén csillogott, mintha frissen lenne festve. Valószínűleg minden tél végén átfestik. Semmiféle biztonsági funkciója nem volt, aki ki akarta kerülni, egyszerűen áthajthatott a pázsiton, mivel kerítés nem volt, és a kapu egyébként is tárva-nyitva állt. Egy felhajtó indult mögötte, a két oldalán úgy két és fél méterenként térdig érő vascölöpök sorakoztak. A kapu két szárnya hozzá volt erősítve két ilyen cölöphöz. A felhajtó egy csoport patinás téglaépület felé kanyargott, amelyek úgy száz méterrel beljebb álltak. Az épületek cserepes tetején moha nőtt, és magas fák vették körbe őket. A felhajtót meg a járdát is fák szegélyezték. Mindenféle fák. A leveleik épp kezdtek zsendülni, apró, még összegöngyölődött friss hajtások zöldelltek rajtuk. Hat hónap múlva már nagyok lesznek, vörösek, barnák és aranyszínűek, és mindenfelé nyüzsögnek majd a fotósok, akik az egyetem prospektusa számára készítenek fényképeket.

A rendőr és a kocsija mögött húsz méterrel egy piros kisteherautó parkolt az utca túloldalán, szorosan a járda szegélye mellett. Az orra felém nézett, tőlem ötven méterre állt. Meglehetősen kirítt a környezetből. Kopottas volt, a nagy első ütközőn látszott, hogy a horpadások jó párszor ki lettek kalapálva rajta. A kocsiban két férfi ült: fiatalok, magasak, szőkés hajúak. Csak üldögéltek, teljesen mozdulatlanul, és előrefelé bámultak. Nem néztek a rendőrre, és rám sem.

Én tőlük délre helyezkedtem el. Egy jellegtelen, barna áruszállító furgonnal parkoltam le egy zenebolt előtt. Az a fajta bolt volt, amilyen sűrűn előfordul az egyetemek közelében. Használt CD-k voltak kirakva egy állványra a járdára, a kirakatban poszterek, olyan bandák koncertjeit hirdetve, amelyekről senki sem hallott. A furgon hátsó ajtaját nyitva hagytam. Dobozok álltak benne. A kezemben szállítóleveleket tartottam. Kabátot viseltem, mert hideg áprilisi reggel volt. Meg kesztyűt, mert a feltépett dobozokból fémkapcsok álltak ki. Pisztoly is volt nálam, ahogy általában máskor is. Mint mindig, most is a nadrágom övrészébe volt dugva, hátul, elrejtve a kabát alatt. Colt Anaconda, nagy, rozsdamentes acél revolver, .44-es Magnum töltény való bele. Harmincnégy centi hosszú, és majdnem két kilót nyom. Ha rajtam múlik, én nem ezt választottam volna. Kemény volt, nehéz, hideg, állandóan éreztem a jelenlétét.

Megálltam a járda közepén, felnéztem a papírokból, és meghallottam, hogy kicsit messzebb felberreg a piros kisteherautó motorja. Nem indult el, csak állt a járdaszélen, és járatták a motorját. Hideg volt a levegő, a kora reggeli utca kihalt. Beléptem a furgonom mögé, és a bolt mellett elnéztem az egyetemi épületek felé. Észrevettem, hogy egy fekete Lincoln limuzin várakozik az egyik előtt. Két férfi ácsorgott mellette. Száz méterre voltak tőlem, de még ilyen messziről sem úgy néztek ki, mintha limuzinsofőrök lennének. A limuzinsofőrök nem kettesével járnak, nem ilyen fiatalok és izmosak, és nem figyelnek ilyen feszült éberséggel. Ezek a fickók nagyon úgy festettek, mint a testőrök.

Az épület, amely előtt a Lincoln állt, kollégiumnak látszott. A nagy fakapu fölött görög betűk álltak a diákszövetség nevével. Figyeltem, ahogy nyílik a kapu, és kilép egy fiatal, vékonydongájú fiú. Egyetemistának nézett ki. Hosszú, kócos haja volt, és úgy öltözködött, mint egy hajléktalan csavargó, de a kezében egy fényes, drágának tűnő bőrtáskát vitt. Az egyik testőr figyelt, amíg a másik kinyitotta a kocsi ajtaját. A vékony srác bedobta a táskáját a hátsó ülésre, aztán ő is beült. Becsapta maga után az ajtót. Hallottam a csattanást, tompán és halkan, száz méterről is. A testőrök körbenéztek, aztán mind a ketten beültek előre, és egy pillanattal később már indult is a kocsi. Harminc méterrel mögötte lassan elindult ugyanabba az irányba egy járőrkocsi is, nem mintha a Lincolnt kísérné, hanem mintha csak egész véletlenül épp arra járt volna. Két rendőr ült benne. Elnyúltak az ülésen, céltalannak és unottnak látszottak.

Levettem a kesztyűmet, és bedobtam a furgon hátuljába. Kiléptem az úttestre, ahonnan jobban láttam. A Lincoln közepes sebességgel közeledett a felhajtón. Feketén, fényesen, makulátlanul csillogott, rajta rengeteg krómozott díszítés. A járőrkocsi közvetlenül a nyomában haladt. Megálltak a kapunál, aztán balra kanyarodtak, és elindultak déli irányba, a fekete rendőrségi Caprice felé és felém.

Ami ezután történt, nyolc másodpercbe telt, de olyan volt, mintha egyetlen szempillantás alatt zajlott volna le.

A kopott, piros kisteherautó, amely húsz méterrel hátrább állt, hirtelen elindult a járdaszegélytől. Felgyorsított, beérte a limuzint, és épp a Chevy mellett előzte meg. Harminc centire húztak el a kocsinál álló rendőr lába mellett. Aztán a sofőr felgyorsított, élesen elfordította a kormányt, és az ütközőrács bal sarka nekivágódott a Lincoln elülső lökhárítójának. A kisteherautót vezető férfi még jobban a gázba taposott, és lekényszerítette az útról a limuzint az útpadkára. Fűcsomók repültek a Lincoln nyomában, ahogy egyenesen nekiment egy fának. Hatalmas csattanás hallatszott, behorpadó fém csikorgása, a reflektorok üvege betört, és óriási gőzfelhő szállt fel a motorból. A fa aprócska zöld levelei megrázkódtak a mozdulatlan reggeli levegőben.

Aztán a két férfi kipattant a piros kisteherautóból, és lövöldözni kezdtek. Fekete géppisztoly volt náluk, és a Lincolnra lőttek. Fülsiketítő volt a lárma, és láttam, ahogy ívben záporoznak a töltényhüvelyek az aszfaltra. Aztán a két férfi odarohant a limuzinhoz, és feltépték az ajtaját. Egyikük behajolt hátulra, és kirángatta a vékony srácot. A másik elöl állt, és tovább lövöldözött. Majd bal kezével a zsebébe nyúlt, és elővett valami gránátfélét. Bedobta a Lincolnba, aztán becsapta az ajtót, megragadta a társát, meg a fiút is a vállánál fogva, és lerántotta őket maga mellé a földre. A Lincoln belsejében hatalmas, vakító fényű robbanás. Mind a hat ablak szilánkokra tört. Több mint száz méterre voltam onnan, de éreztem a robbanás erejét. Mindenfelé repkedtek az üvegszilánkok, szivárványosan megcsillanva a napfényben. Aztán a fickó, aki a gránátot dobta, feltápászkodott, és odarohant a piros kisteherautó anyósülés felőli oldalához, a másik odarángatta a fiút, belökte, és ő is beszállt utána. Az ajtók becsapódtak, láttam, hogy a fiú ott szorong kettőjük között a középső ülésen, az arcán rettegés. Falfehér volt a sokktól, és a piszkos szélvédőn keresztül azt is láttam, hogy a szája néma sikolyra nyílik. Láttam, hogy a sofőr indít, hallottam, hogy a motor felbőg és kerekek csikorognak, aztán a kisteherautó száguldva elindult, egyenesen felém.

Egy Toyota volt. Láttam a nagybetűs Toyota feliratot a hűtőrács fölött. Magas volt a felfüggesztése, és jól ki lehetett venni az elején a nagy, fekete differenciálművet is. Akkora volt, mint egy futball-labda. Négykerék-meghajtású jármű volt, nagy, vastag gumikkal. Mindenfelé horpadások éktelenkedtek rajta, a festése kopottas volt, és az egész autó olyan koszos, mintha le sem mosták volna, amióta lejött a gyárban a futószalagról. Egyenesen felém száguldott.

Alig egy másodpercem volt, hogy döntsek.

Villámgyorsan a kabátom alá nyúltam, és előkaptam a Coltot. Nagyon gondosan céloztam, és egyszer rálőttem a Toyota hűtőrácsára. A hatalmas revolver villant egyet, nagyot dörrent, és óriásit rúgott a kezemben. A .44-es lövedék szétzúzta a hűtőt. Megint tüzeltem, a bal első kerékre. Szét is lőttem, szanaszét spricceltek a fekete gumidarabkák. A Toyota félrecsúszott, és megállt velem szemben, úgy tíz méterre. Behúzódtam a saját furgonom mögé, becsaptam a hátsó ajtót, aztán kiugrottam a járdára, és megint lőttem, a bal hátsó kerékre. Ezt is eltaláltam, megint gumidarabkák záporoztak mindenfelé. A furgon ferdén a bal oldalára zökkent. A sofőr feltépte az ajtót, kizuhant az úttestre, aztán fél térdre tápászkodott. A bal kezében tartotta a fegyverét, de gyorsan átdobta a másikba. Én megvártam, amíg nagyjából biztos voltam benne, hogy rám akar célozni, aztán a bal kezemmel megtámasztottam a jobb alkaromat, hogy megtartsa a Colt kétkilós súlyát, és gondosan céloztam, a teste közepére, ahogy valamikor régen tanultam, és meghúztam a ravaszt. A férfi mellkasából hatalmas vérfelhő spriccelt szét. A vékony fiú mereven ült a Toyotában, és döbbenten, rémülten bámult. A másik fickó kipattant, és a motorházat megkerülve felém igyekezett. A pisztolyát rám szegezte. Kicsit balra fordultam, egy pillanatig vártam, megtámasztottam a karomat. A mellkasára céloztam. Lőttem. Ugyanaz az eredmény. A hátára zuhant, a lökhárító mögött, és vörös párafelhő szállt fel a levegőbe.

A vékony fiú most megmozdult. Odarohantam hozzá, és az első fickó holttestén átlépve kirángattam. Visszarohantam vele a saját furgonomhoz. Szinte teljesen bénult volt a sokktól és a zavarodottságtól. Belökdöstem az első ülésre, becsaptam az ajtót, aztán megfordultam, és a másik üléshez siettem. A szemem sarkából láttam, hogy egy harmadik fickó siet felém, és épp a kabátja zsebébe nyúl. Magas, testes alak, sötét színű ruhában. Megtámasztottam a karomat, és lőttem. Ugyanaz a vörös robbanás mellkastájon. A rendőr a Chevyből. Azért nyúlt a zsebébe, hogy előhúzza a jelvényét. A kopottas bőrtokban lapuló aranyozott jelvény kirepült a kezéből, megpördült, és kemény koppanással a járdára pottyant, épp a furgon előtt.

Az idő mintha megállt volna.

Rámeredtem a rendőrre. A hátán feküdt, a járda szélén. A mellkasa egyetlen tátongó, vörös seb. Minden csupa vér. A szíve már nem pumpálta a vért, semmi jele nem volt szívverésnek. Az ingében hatalmas, cakkos szélű lyuk. Teljesen mozdulatlan volt. A feje félrecsuklott, az arca az aszfalton feküdt. A karja széttárva, a kezén kirajzolódtak a halványkék erek. Élesen láttam az úttest feketeségét, a fű eleven zöldjét, az ég ragyogó kékségét. Hallottam a szellő susogását a frissen kihajtott levelek között, miközben még mindig ott visszhangoztak a fülemben a pisztolylövések. Láttam, hogy a vékony fiú mereven bámul ki a furgon szélvédőjén a földön heverő rendőrre, aztán rám. Láttam, hogy az egyetemi járőrkocsi épp kifordul balra a kapun. Lassabban hajtottak, mint ahogy indokolt lett volna. Közben tucatnyi lövés hangzott el. Talán amiatt aggódtak, hogy meddig terjed a hatáskörük, és beavatkozhatnak-e. Láttam az arcuk rózsaszín foltját a szélvédőn keresztül. Felém fordultak. A kocsi talán huszonöt kilométer per órával haladt. Rápillantottam az úttest szélén heverő aranyszínű jelvényre. A fémrészek már egész simára koptak a sok használattól. A furgonomra néztem. Mozdulatlanul álltam. Egyvalamit megtanultam már nagyon régen: azt, hogy elég könnyű lelőni egy embert. De visszacsinálni már semmiképpen sem lehet.

Hallottam, hogy a járőrkocsi lassan közeledik, a kerekei alatt megcsikordultak az aszfaltra szóródott kavicsok. Egyébként néma csönd volt. Az idő újból megindult, és egy hang a fejemben azt üvöltötte, nyomás, nyomás, nyomás, és én futásnak eredtem. Bemásztam a furgonba, ledobtam a pisztolyt a középső ülésre, indítottam, és egy hajtűkanyarral visszafordultam, olyan élesen, hogy a furgon szinte két kerékre ágaskodott. A fiú ide-oda zötykölődött az ülésen. Irányba állítottam a furgon orrát, rátapostam a gázpedálra, és nekivágtam az útnak dél felé. Nem sokat láttam a visszapillantó tükörben, de azt igen, hogy a járőrkocsin kigyullad a kék fény, és a rendőrök egyenesen utánam erednek. A fiú némán ült mellettem, a szája tátva. Igyekezett kapaszkodni, hogy ülve tudjon maradni. Én csak arra figyeltem, hogy olyan gyorsan hajtsak, ahogy tudok. Szerencsére nagyon kicsi volt a forgalom. Álmos New England-i kisváros, kora reggel. Felpörgettem a motort száz fölé, olyan szorosan markoltam a kormányt, hogy a kézfejemen a csontok is kifehéredtek, és csak bámultam mereven előre az útra, mintha nem akarnám látni, mi van mögöttem.

– Milyen messze vannak? – kérdeztem a fiútól.

Nem felelt. Teljesen bénult volt a sokktól. Behúzódott a sarokba, olyan messze tőlem, amilyen messze csak lehet. A tetőt bámulta. A jobb kezével az ajtóba kapaszkodott. A bőre fehér volt, az ujjai hosszúak.

– Milyen messze vannak?! – kérdeztem újból. A motor hangosan bőgött.

– Megölt egy rendőrt – szólalt meg a fiú. – Az az öreg rendőr volt, tudja?

– Tudom.

– Lelőtte.

– Véletlen baleset – mondtam. – Milyen messze vannak?

– Épp a jelvényét vette elő.

– Milyen messze vannak?

A fiú összerezzent, megfordult, és kicsit lejjebb húzta a fejét, hogy kilásson a furgon kis hátsó ablakán.

– Harminc méterre – mondta bizonytalanul és ijedten. – Nagyon közel. Az egyik kilóg az ablakon, a kezében pisztoly.

Ebben a pillanatban meg is hallottam a pisztolylövés pukkanását a nagy motorzúgásban. Felkaptam az ülésről a Coltot, aztán visszaejtettem. Üres volt. Hatszor lőttem vele. A hűtőrács, a két kerék, a két fickó. Meg a rendőr.

– Nyisd ki a kesztyűtartót! – mondtam.

– Meg kellene állnia – mondta a fiú. – Elmagyarázni, mi történt. Csak nekem akart segíteni. Véletlen volt. – A fiú nem nézett rám, kibámult a hátsó ablakon.

– Agyonlőttem egy zsarut – feleltem kimért hangon. – Őket csak ez érdekli. Nem kíváncsiak másra. Nem fogja érdekelni őket, miért vagy hogy hogyan történt.

A srác nem felelt semmit.

– A kesztyűtartót! – mondtam újból.

Megfordult, és ügyetlenül kinyitotta a kesztyűtartót. Egy másik Anaconda Colt hevert benne, pontosan ugyanolyan. Fényes, rozsdamentes acél, megtöltve. Elvettem a fiútól, és teljesen letekertem az ablakot. A hideg levegő szélviharként süvített be. A szél magával hozott egy újabb pisztolydörrenést is, amely közvetlenül mögülünk jött, kemény és határozott csattanással.

– A francba! – mormoltam.

A fiú hallgatott. Lövések záporoztak egymás után, sorozatban, de egyik sem talált.

– Kuporodj le! – szóltam rá a fiúra.

Oldalra csúsztam, amíg a bal vállam teljesen neki nem nyomódott az ajtónak, a jobb karomat kinyújtottam, kidugtam a pisztolyt az ablakon, és hátrafelé célozva lőttem. A fiú döbbenten bámult rám, aztán lecsúszott, az ülés elé kuporodott, és a karját a fejére szorította. Egy másodperccel később szétrobbant a furgon hátsó ablaka. A lyuk helyzetéből ítélve a golyó ott csapódhatott be, ahol az előbb még a fiú feje volt.

– A francba! – morogtam újból. Az út szélére húzódtam, hogy jobb szögből tudjam viszonozni a tüzet. Megint lőttem.

– Szükségem lenne rá, hogy hátrafelé figyelj – mondtam. – De ne dugd ki a fejed, maradj lekuporodva, amennyire tudsz.

A fiú nem mozdult.

– Gyerünk, mozgás! Figyelned kell hátra!

Kicsit feljebb csúszott, amíg a feje annyira magasra került, hogy kilásson hátul. Észrevette a kitört hátsó ablakot, és láttam, hogy tudja, éppen a fejét találta volna el a golyó.

– Kicsit lassítok – mondtam –, hagyom, hogy megelőzzenek, úgy könnyebb rájuk lőni.

– Ne csinálja ezt! – kérte a fiú. – Még mindig helyre lehet hozni.

Nem vettem róla tudomást. Lassítottam, talán nyolcvanra, és jobbra húzódtam, mire a járőrkocsi azonnal balra húzódott, hogy oldalról mellém hajtson. Kilőttem rá az utolsó három golyót. A szélvédője széttört, és átcsúszott az út túloldalára, mintha eltaláltam volna a sofőrt, vagy az egyik kerék kilyukadt volna. Nekiment a túloldalon az útpadka szélének, áthajtott néhány örökzöld bokron, aztán eltűnt a szemem elől. Ledobtam az üres fegyvert magam mellé az ülésre, visszatekertem az ablakot, és keményen a gázra léptem. A fiú nem mondott semmit, csak bámult hátrafelé. A törött ablakon át beáradó levegő furcsa, sivító hangot adott.

– Oké – mondtam kifulladva. – Ezt megúsztuk.

A fiú szembefordult velem.

– Maga megőrült.

– Tudod, mi történik azokkal, akik zsarukat lőnek le? – vágtam vissza.

Erre nem tudott mit felelni. Némán hajtottunk tovább talán fél percig, úgy nyolcszáz méteren keresztül, mereven előrebámultunk a szélvédőn át, mintha megbabonáztak volna mindkettőnket. A furgon belseje lőportól bűzlött.

– Véletlen baleset volt – mondtam. – Már úgysem tudom feléleszteni. Jobb egyszerűen elfelejteni.

– Kicsoda maga? – kérdezte a fiú.

– Te ki vagy? – kérdeztem vissza.

A fiú hallgatott. Zihálva szedte a levegőt. Belenézett a visszapillantó tükörbe. Az út teljesen üres volt mögöttünk. Már kint jártunk a szántóföldek között, talán még tíz percre lehetett az autópálya többszintű kereszteződése.

– Egy emberrablási kísérlet áldozata – mondta a fiú.

Furcsa megfogalmazás volt.

– El akartak rabolni.

– Gondolod?

A fiú bólintott.

– Egyszer már megtörtént.

– Miért?

– Pénzért, mi másért?

– Gazdag vagy?

– Az apám gazdag.

– Ki az apád?

– Csak egy pasas.

– De egy gazdag pasas.

– Szőnyeget importál.

– Szőnyegeket? Milyen szőnyegeket?

– Keleti szőnyegeket.

– És keleti szőnyegek importálásából meg lehet gazdagodni?

– Nagyon is – felelte a fiú.

– Hogy hívnak?

– Richard. Richard Beck.

Megint belenéztem a tükörbe. Az út továbbra is üresen nyújtózott mögöttünk és előttünk is. Kicsit lelassítottam, a sáv közepére húzódtam, és igyekeztem úgy vezetni, mint egy teljesen átlagos autós.

– Na és kik voltak ezek a fickók? – kérdeztem.

Richard Beck megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs.

– Tudták, hogy hová mész, és mikor.

– Hazafelé indultam, az anyám születésnapjára. Holnap lesz.

– És ki tudhatott erről?

– Bárki, aki ismeri a családomat. Bárki a szőnyegkereskedők világából. Elég ismertek vagyunk.

– Ez egy külön világ? A szőnyegkereskedőké?

– Nagy a versengés – felelte Richard. – Ugyanaz a beszerzési hely, ugyanaz a piac. Mindenki ismer mindenkit.

Nem feleltem semmit, csak hajtottam tovább, kilencvennel.

– És magának van neve? – kérdezte a fiú.

– Nincs – feleltem.

A fiú bólintott, mintha értené. Okos kölyök, gondoltam.

– És most mit fog csinálni? – kérdezte aztán.

– Kiteszlek valahol az autópálya közelében – feleltem. – Stoppolhatsz, vagy foghatsz egy taxit, és elfelejtheted, hogy én létezem.

A fiú mélyen hallgatott.

– Nem vihetlek el a rendőrségre – folytattam. – Az ki van zárva. Ugye megérted? Megöltem egy zsarut. Talán hármat is. Te is láttad.

A fiú tovább hallgatott. Most kell dönteni. Az autópálya még hat percre volt.

– Sittre vágnak, és a kulcsot is eldobják – mondtam. – Véletlen volt, de nem fognak meghallgatni, úgyhogy ne kérd, hogy menjek oda, akár tanúként, akár másként. El kell tűnnöm, mintha a világon sem lennék. Világosan beszéltem?

A fiú nem felelt.

– És ne adj nekik rólam személyleírást! Mondd azt, hogy nem emlékszel. Mondd, hogy sokkos állapotban voltál, és nem emlékszel semmire. Különben megkereslek, és megöllek.

A fiú nem felelt.

– Itt valahol kiraklak – mondtam. – És vegyük úgy, hogy soha nem is találkoztunk.

A fiú megmozdult. Oldalt fordult az ülésen, és egyenesen rám nézett.

– Vigyen haza! – szólalt meg. – Egészen hazáig. Adunk magának pénzt, kisegítjük a bajból. Ha akar, el is rejtőzhet nálunk. A családom hálás lesz. Én is hálás vagyok, higgye el nekem. Megmentette az életemet. Az a dolog a rendőrrel csak véletlen volt, nem igaz? Pechje volt. Én megértem. Hallgatni fogunk.

– Nincs szükségem segítségre – mondtam. – Csak meg akarok szabadulni tőled.

– De nekem haza kell jutnom. Így segíthetnénk egymáson.

Az autópálya még négy percre volt.

– Hol laksz? – kérdeztem.

– Abbotban.

– Abbot? Az meg hol van?

– Maine államban, a parton. Kennebunkport és Portland között.

– Akkor rossz felé megyünk.

– Az autópályán megfordulhatunk észak felé.

– Az több mint háromszáz kilométer.

– Adunk magának pénzt, nem fogja megbánni.

– Kitehetlek Boston közelében – mondtam. – Biztos megy busz Portlandbe.

A fiú megrázta a fejét, olyan görcsösen, mintha valami rohama lenne.

– Szó sem lehet róla. Nem bírnék busszal menni. Nem bírok egyedül lenni. Szükségem van védelemre. Lehet, hogy azok a fickók még mindig itt ólálkodnak valahol.

– Azok a fickók halottak – mondtam. – Ahogy az az átkozott zsaru is.

– Lehet, hogy vannak cinkosaik.

Ez a szó is furán hangzott a szájából. Nagyon kicsinek, vékonynak és ijedtnek tűnt. A nyakán jól láthatóan lüktetett egy ér. Két kezével kisimította homlokából a haját, és a szélvédő felé fordította a fejét, hogy láthassam a bal fülét. Nem volt meg. Csak egy behegesedett sebhely, mint egy kis nyers tésztadarabka, egy virágforma tortellini.

– Az első alkalommal levágták, és postán elküldték az apámnak.

– Ez mikor történt?

– Tizenöt éves koromban.

– Az apád nem fizetett?

– Nem elég gyorsan.

Nem feleltem semmit. Richard Beck csak ült, és mutatta a sebhelyet. Még mindig döbbent és rémült volt, gépiesen szedte a levegőt.

– Jól vagy? – kérdeztem tőle.

– Vigyen haza – felelte, szinte könyörgő hangon. – Nem bírnék most egyedül lenni.

Az autópálya még két percre volt.

– Kérem – mondta. – Segítsen!

– A francba! – mormoltam harmadszor is.

– Kérem. Segíthetünk egymáson. Magának kell egy hely, ahol elrejtőzhet.

– Ezt a furgont nem tarthatjuk meg – mondtam. – Nyilván már körözik is az egész államban.

A fiú reményteljes arccal nézett rám. Az autópálya még egy percre volt.

– Keresnünk kell egy másik kocsit – folytattam.

– Hol?

– Akárhol. Van belőlük épp elég.

Az autópálya kereszteződésénél egy nagy bevásárlóközpont terpeszkedett. Hatalmas, barna, ablaktalan épületek, ragyogó neonfeliratokkal. Óriási parkolója volt, nagyjából félig tele. Lekanyarodtam, és egyszer körbehajtottam az egész parkolóban. Akkora volt, mint egy kisváros. Mindenfelé emberek mászkáltak, ez kicsit idegesített. Tettem még egy kört, bekanyarodtam az üzletközpont háta mögé, és elhajtottam a szeméttárolók sora mellett.

– Hová megyünk? – kérdezte Richard.

– A személyzeti parkolóhoz – feleltem. – Elöl állandóan jönnek-mennek a vásárlók, kiszámíthatatlan a helyzet. De a személyzet bent van és dolgozik, senki sem fog kijönni. Itt biztonságosabb.

Richard értetlenül nézett rám. Az egyik ablaktalan fal mentén nyolc autó állt egymás mellett, arrafelé indultam. Volt egy üres parkolóhely egy jellegtelen színű, úgy hároméves Nissan Maxima mellett. Ez megteszi, nem túl feltűnő jármű. A parkoló csendes volt, és kihalt. Megálltam az üres hely előtt, és betolattam, egészen addig, amíg a furgon hátsó ajtaja odaért a falhoz.

– Jobb, ha eltakarjuk a kilőtt ablakot – magyaráztam.

A fiú nem felelt semmit. A zsebembe dugtam a két kiürült Coltot, és kiszálltam. Megpróbáltam kinyitni a Maxima ajtaját.

– Keress nekem valami drótot – szóltam oda Richardnak. – Valami vastagabb elektromos kábelt, vagy ilyesmit.

– El akarja lopni ezt a kocsit?

Nem feleltem, csak bólintottam.

– Okos dolog ez?

– Te is így gondolnád, ha véletlenül lelőttél volna egy zsarut.

A fiú egy pillanatig üres tekintettel bámult, aztán elindult, hogy körbenézzen. Kiürítettem a Coltokat, és a tizenkét elhasznált töltényhüvelyt beledobtam az egyik kukába. A fiú visszajött egy méteres kábeldarabbal, amit a szemétből halászott ki. A fogammal letépkedtem róla a szigetelést, kis hurkot csináltam a végére, és bedugtam a Maxima ablakának gumiszigetelése mellett.

– Őrködj! – szóltam rá a fiúra.

Odébb lépett és körbetekintett a parkolóban, miközben én lejjebb dugtam a drótot, és addig piszkálgattam vele a kilincset, amíg az ajtó ki nem nyílt. Visszadobtam a drótot a szemétbe. Behajoltam a kormány alá, és leszedtem a műszerfal műanyag védőborítását, kicsit kotorásztam a drótok között, amíg megtaláltam a megfelelő kettőt, és összekötöttem őket. A motor felberregett, és szép egyenletes búgással beindult. A fiúra láthatóan kellőképpen nagy hatást tett a dolog.

– A züllött fiatalságom – jegyeztem meg.

– Okos dolog ez? – kérdezte újból.

Bólintottam.

– A lehető legokosabb. Este hatig, vagy talán nyolcig, a zárásig senkinek sem fog feltűnni, hogy nincs meg. Addigra már rég otthon leszel.

A fiú megállt, kezét az ajtóra tette, aztán kicsit megrázta magát, és beült. Én hátrább toltam a sofőrülést, megigazítottam a visszapillantó tükröt, aztán kitolattam a parkolóhelyről. Szép kényelmesen áthajtottam a bevásárlóközpont parkolóján. Úgy száz méterrel odébb épp egy járőrkocsi cirkált. Megálltam az első utamba kerülő parkolóhelyen, és vártam, a motort le sem állítva, amíg a járőrkocsi elment. Aztán a kijárat felé fordultam, felhajtottam az autópályára, és két perccel később már észak felé tartottunk a széles, sima sztrádán, illedelmes kilencven kilométer per órás sebességgel. A kocsinak erős parfümillata volt. A hátsó ablakra egy plüssmackó tapadt, a mancsai helyén lévő műanyag koronggal odaerősítve. A hátsó ülésen két doboz papír zsebkendő és egy gyerekméretű baseballkesztyű hevert. Hallottam, hogy a csomagtartóban meg-megzörren egy alumínium baseballütő.

– Egy dolgozó anya kocsija – jegyeztem meg.

A fiú nem felelt.

– Ne aggódj! – mondtam. – Nyilván van biztosítása, ahogy egy rendes állampolgárhoz illik.

– Nem érzi rosszul magát? – kérdezte a fiú. – A rendőr miatt.

Vetettem rá egy pillantást. Vékony volt, és sápadt, és megint olyan messzire elhúzódott tőlem, amennyire csak tudott. A kezével az ajtónak támaszkodott. Hosszú ujjai kicsit olyanok voltak, mint egy muzsikuséi. Azt hiszem, jobban esett volna neki, ha kedvelhet engem, de nekem erre nem volt szükségem.

– Ilyesmik megtörténnek – mondtam. – Nincs értelme rágódni rajtuk.

– Ez meg miféle válasz?

– Az egyetlen lehetséges. Ami történt, járulékos veszteség. Nem jelent semmit. A lényeg az, hogy már úgysem tudunk változtatni rajta, tehát továbblépünk.

A fiú hallgatott.

– Egyébként is, az apád hibája – mondtam.

– Hogy gazdag, és van egy fia?

– Hogy vacak testőröket bérelt fel.

A fiú elfordult, és nem felelt.

– Mert testőrök voltak, vagy nem?

A fiú csak bólintott.

– És te nem érzed rosszul magad? – kérdeztem. – Miattuk?

– Egy kicsit – felelte. – Azt hiszem. Nem ismertem igazán jól őket.

– Hasznavehetetlenek voltak – mondtam.

– Az egész olyan gyorsan történt!

– A rosszfiúk ott vártak rád. Egy rozzant, kopott kisteherautó egy ilyen elegáns egyetemi kisvárosban. Hát milyen testőr az, akinek ez nem szúr rögtön szemet? Sohasem hallottak még arról, hogyan kell felmérni a potenciális veszélyeket?

– Azt akarja mondani, hogy magának feltűnt?

Bólintottam.

– Igen, feltűnt.

– Nem rossz egy egyszerű áruszállítótól.

– Régebben a hadseregben szolgáltam. Katonai rendőr voltam. Értek a testőri feladatokhoz, és tudom, hogy időnként előfordulnak véletlen balesetek, amikről nem tehetünk.

A fiú tétován bólintott.

– És továbbra sincs neve? – kérdezte.

– Az attól függ. Tudnom kell, mit gondolsz erről az egészről. Könnyen bajba kerülhetek, több dolog miatt is. Egy rendőr halott, és épp most loptam el egy autót.

A fiú hallgatott. Én vele hallgattam, miközben a kocsi falta a kilométereket. Hagytam neki időt gondolkodni. Már majdnem túljutottunk Massachussetsen.

– A családom nagyra értékeli a lojalitást – mondta. – Nagy szolgálatot tett nekem. És nekik is. Ha mást nem, megspórolt nekik némi pénzt. Ki fogják mutatni a hálájukat. Biztos vagyok benne, hogy ők lennének az utolsók, akik feladnák magát.

– Akarsz telefonálni nekik?

A fiú megrázta a fejét.

– Úgyis várnak. Ha hazamegyek, nincs miért telefonálni.

– A rendőrség fel fogja hívni őket, azt hiszik, nagy bajban vagy.

– Nem tudják a számunkat. Titkos, senki sem tudja.

– Az egyetemen biztosan tudják a címedet. Annak alapján meg tudják találni a számot.

A fiú megint megrázta a fejét.

– Nincs meg nekik a címem. Azt sem tudja senki. Nagyon óvatosak vagyunk az ilyesmivel.

Vállat vontam, és hallgattam egy újabb kilométeren át.

– Na és te? – kérdeztem aztán. – Te sem fogsz feladni?

Láttam, hogy megérinti a jobb fülét, amelyik még megvolt. Nyilván teljesen öntudatlan gesztus lehetett.

– Megmentette az életemet – mondta. – Nem fogom feladni.

– Oké – bólintottam. – A nevem Reacher.

Pár perc alatt átvágtunk Vermont kis csücskén, aztán tovább száguldottunk észak, majd kelet felé New Hampshire-en keresztül. Felkészültem a hosszú-hosszú útra. Az adrenalinroham már elmúlt, és a fiú is túl volt a sokkon, mind a ketten kicsit leengedtünk, és el is álmosodtunk. Résnyire letekertem az ablakot, hogy beáradjon egy kis friss levegő, és kiszellőzzön a parfümillat. Kicsit erősebb lett tőle a motorzúgás, de legalább ébren tartott. Keveset beszélgettünk. Richard Beck elmesélte, hogy húszéves, a második évet végzi az egyetemen. Kortárs képzőművészet, vagy valami ilyesmi volt a fő szakja. Nem volt túl barátkozó típus. Egyetlen gyerekként nőtt fel. Elég felemásan viszonyult a családjához. Nyilvánvalóan valami nagyon összetartó, sajátos klán lehetett, ahová részben tartozni szeretett volna, de szabadult is volna tőlük. Egyértelmű volt, hogy még mindig nem heverte ki az előző emberrablás traumáját. Eltűnődtem, mást is műveltek-e vele a fülén kívül. Talán valami sokkal rosszabbat.

Én meséltem neki a seregről. Elég rendesen ráraktam egy lapáttal, ami a testőri képzettségemet illeti. Szerettem volna, ha úgy érzi, jó kezekben van, legalábbis átmenetileg. Gyorsan és egyenletesen vezettem. A Maxima tankja tele volt, egyszer sem kellett megállnunk. A fiú nem akart ebédelni. Egy pihenőnél megálltam, hogy kimenjek a mosdóba. Hagytam járni a motort, hogy ne kelljen megint vacakolni a drótokkal. Amikor visszamentem, a fiú lustán elnyúlva hevert az ülésen. Továbbhajtottunk, elhaladtunk Concord mellett, ami még New Hampshire államban van, aztán Portland felé vettük az irányt. Az idő telt. Ahogy közeledtünk az otthonához, a fiú egyre nyugodtabb lett, de szótlanabb is.

Átléptük az államhatárt, aztán úgy harminc kilométerrel Portland előtt a fiú hátrafordult, merően figyelt kifelé a hátsó ablakon, aztán azt kérte, a következő kijáratnál forduljak le. Egy keskeny útra kanyarodtunk, amely kelet felé, az Atlanti-óceán irányába vezetett. Elhaladtunk az I-95-ös felüljárója alatt, aztán úgy huszonöt kilométeren át sziklás tájon vezetett az út az óceánig. Ez a fajta vidék nyáron nagyon jól fest, de most hideg volt, és komor. A fák elsatnyultak az állandó sós szelektől, a gránitsziklák csupaszon, kopáran meredeztek, mert az árapály és az állandó tengeri viharok tisztára söpörték őket. Az út kanyargott, mintha próbálna minden erejével előretörni kelet felé. A távolban megpillantottam az óceánt. Olyan szürke volt, mint az ólom. Kis öblök és homokos partszakaszok mellett haladtunk el. Aztán az út nagyot kanyarodott balra, majd rögtön ezután jobbra, egy sziklás területre, amely olyan volt, mint egy nyitott tenyér. A tenyér elkeskenyedett, mintha egy vastag ujj egyenesen az óceánra mutatna. Egy sziklás kis félsziget nyúlt a vízbe, talán száz méter széles és nyolcszáz méter hosszú lehetett. Éreztem, hogy a szél meg-megtaszítja a kocsit. Ráhajtottam a félszigetre, és megláttam, hogy nem messze meghajlott, ferdén nőtt örökzöld bokrok próbálnak eltakarni egy magas gránitfalat, de nem voltak se elég magasak, se elég sűrűek. A fal talán két és fél méter magas lehetett, a tetején vastag tekercsben szögesdrót húzódott, és egyenletes távolságokban reflektorok voltak elhelyezve rajta. A fal keresztben húzódott végig a száz méter széles félszigeten, a két végénél beleért az óceánba, ahol hatalmas kőtömbökre épített betonalapok tartották. A kőtömböket hínár nőtte be. A fal kellős közepén egy vaskapu, csukva.

– Ez az – mondta Richard Beck. – Itt lakom.

A kapu mögött hosszú, nyílegyenes kocsifelhajtó indult. A végében, a félsziget csúcsán, közvetlenül az óceán partján egy szürke kőház emelkedett. A kapu mellett egy kis földszintes őrházikó állt, ugyanolyan, mint a nagy kőház, csak sokkal kisebb. Ugyanazokra az alapokra épült, mint a gránitfal. Lelassítottam, és megálltam a kapu előtt.

– Dudáljon egyet! – mondta Richard Beck.

A Maxima légzsákfedelén volt egy kis kürt formájú jel. Megnyomtam, mire a kocsi udvariasan tülkölt egyet. Láttam, hogy a kapuoszlop tetején lévő biztonsági kamera kicsit megdől, és ránk irányul. Mintha egy kis üvegszem meredt volna rám. Hosszú szünet után kinyílt az őrház ajtaja, és kilépett egy sötét öltönyös férfi. Az öltöny nyilván egy különleges méretekre szakosodott boltból való volt, és valószínűleg a legnagyobb méret, amit tartottak, de még így is szűk volt vállban, az ujja meg kicsit rövid. Ha valaki ennyivel nagyobb nálam, az már szörnyetegnek nevezhető. Egy óriás. Odasétált a kapuhoz, és kibámult. Hosszú ideig méregetett, majd vetett egy rövidebb pillantást a fiúra. Aztán kinyitotta a kaput, és kitárta.

– Hajtson egyenesen a házhoz! – mondta Richard. – Itt ne álljon meg. Nem kedvelem ezt a pasast.

Behajtottam a kapun. Nem álltam meg, de nagyon lassan mentem, és jól körülnéztem. Ha az ember bemegy valahová, az az első, hogy körbenéz, merre lehet menekülni. A fal mindkét oldalon az óceánig húzódott. Ahhoz túl magas volt, hogy bárki átugorja, és a szögesdrót miatt lehetetlen lett volna átmászni rajta. A fal mögött egy harmincméteres sáv húzódott, amolyan senki földje. Vagy mint egy aknamező. A biztonsági reflektorok jól megvilágították. Máshol nem lehetett kijutni, csak a kapun keresztül. Az óriás épp becsukta mögöttünk, láttam a visszapillantó tükörben.

Hosszú út vezetett a házig. Kétoldalt és előttünk is a szürke óceán hullámzott. A ház régi volt, talán valami tengerészkapitány építtette akkoriban, amikor a bálnavadászattal még tisztes vagyont lehetett felhalmozni. Kőből épült, cirkalmas szegélydíszekkel és párkányzatokkal. Az észak felé néző homlokzatot szürke zuzmó nőtte be, a többi oldalon zöldes mohafoltok sötétlettek. Kétemeletes volt, és tucatnyi kémény meredezett a tetején. A tetőn sok tornyocska, tucatnyi ereszcsatorna és kis vascső, amelyek szintén az esővíz elvezetését szolgálták. A bejárati ajtó tölgyfából volt, jól megvasalva, tele vasszegecsekkel. A kocsifelhajtó a ház elé érve kör alakban kiszélesedett. Végighajtottam rajta az óramutató járásával megegyező irányba, aztán megálltam a bejárat előtt. Az ajtó kinyílt, és kilépett egy másik sötét öltönyös fickó. Nagyjából az én súlycsoportom volt, vagyis sokkal kisebb, mint a kapunál őrködő pasas. De ettől még nem volt szimpatikusabb. Kőarca volt, és üres tekintete. Kinyitotta a Maxima anyósülésének az ajtaját, mintha meg sem lepődne a kocsin, és számított volna rá. Persze nyilván számított is, mert a kaputól biztosan odaszólt neki a másik telefonon.

– Várna itt kint egy kicsit? – kérdezte Richard.

Kiszállt, és besétált a ház félhomályos belsejébe. Az öltönyös fickó becsukta utána a tölgyfa ajtót, de ő kint maradt, és megállt az ajtó előtt. Nem nézett rám, de tudtam, hogy azért benne vagyok a látómezejében. Megszakítottam a drótok közt az érintkezést a kormány alatt, leállítottam a motort, és vártam.

Aránylag sokáig kellett várnom, talán negyven percet is. Miután leállítottam a motort, hamar kihűlt a kocsi. Lágyan ringatózott az állandó parti szélben, amely a ház körül kavargott. Előrebámultam a szélvédőn át. Északkeleti irányba álltam, és a levegőt tisztára söpörte a szél. Láttam, hogy úgy harminc kilométerre innen valami elmosódott barna folt sötétlik. Valószínűleg a benzingőz Portland felett. Magát a várost elrejtették a sziklák.

Aztán újból nyílt a tölgyfa ajtó, az őr udvariasan odébb lépett, és kijött egy nő. Richard Beck édesanyja, semmi kétség. Ugyanaz a vékony alkat, ugyanaz a sápadt arc, ugyanolyan hosszú ujjak. Farmert viselt, és vastag, fehér gyapjúpulóvert, amilyet a tengerészek szoktak hordani. A haját összeborzolta a szél. Talán ötvenéves lehetett. Fáradtnak és feszültnek tűnt. Megállt, a kocsitól úgy két méterre, mintha lehetőséget akarna adni, hogy rájöjjek, udvariasabb lenne, ha kiszállnék, és elébe mennék, úgyhogy kinyitottam az ajtót, és kiszálltam. Mindenem merev és zsibbadt volt. Tettem pár lépést, a nő pedig a kezét nyújtotta. Jéghideg volt, csontos és inas.

– A fiam elmondta, mi történt – szólalt meg. A hangja halk volt, és kicsit rekedtes, mintha sokat dohányozna, vagy nemrég sírt volna. – El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok, amiért a segítségére sietett.

– Richard jól van? – kérdeztem.

A nő elhúzta a száját, mintha nem lenne biztos benne.

– Lefeküdt.

Bólintottam, elengedtem a nő kezét, ő meg leejtette az oldala mellé. Rövid, kínos csönd támadt.

– Az én nevem Elizabeth Beck – mondta aztán a nő.

– Jack Reacher – feleltem.

– A fiam elmagyarázta, milyen helyzetbe került.

Kellemesen semleges megfogalmazás volt. Nem feleltem semmit.

– A férjem este megjön – mondta a nő. – Ő majd tudni fogja, mit tegyünk.

Bólintottam. Ismét kínos csönd következett. Vártam.

– Lenne kedve bejönni? – kérdezte aztán a nő.

A ház felé indult, én követtem. Amikor beléptem az ajtón, sípoló hang hallatszott. Ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy egy fémdetektor van beépítve az ajtófélfába.

– Ha nem haragszik... – mondta Elizabeth Beck, és szégyenlősen, mentegetőző gesztussal intett nekem, aztán az öltönyös fickónak, aki odalépett, hogy megmotozzon.

– Két pisztoly van nálam – mondtam. – Üresek. A kabátzsebemben.

A fickó könnyed, begyakorlott mozdulatokkal kivette őket, látszott, hogy már megmotozott pár embert életében. Lerakta a fegyvereket egy kis asztalkára, aztán leguggolt és végigtapogatta a lábamat, majd felállt, és ellenőrizte a karomat, a derekamat, a mellkasomat, a hátamat. Nagyon alapos volt, és nem valami gyengéd.

– Elnézést – mondta Elizabeth Beck.

Az öltönyös fickó hátrább lépett, és újból kínos csönd támadt.

– Szüksége van esetleg valamire? – kérdezte Elizabeth Beck.

Sok mindenre lett volna szükségem, de csak megráztam a fejemet.

– Meglehetősen fáradt vagyok – mondtam. – Hosszú nap volt. Jólesne egy kis alvás.

A nő halványan elmosolyodott.

– Hát persze. Duke majd felkíséri a szobájába.

Egy másodpercig még megpihent rajtam a tekintete. A feszültsége és sápadtsága ellenére nagyon szép nő volt. Finom arccsontok és hibátlan bőr. Harminc évvel ezelőtt bizonyára alig tudta lerázni a férfiakat. Elfordult, és eltűnt valahol a ház mélyén. Én odafordultam az öltönyös fickóhoz. Feltételeztem, ő lehet Duke.

– Mikor kapom vissza a pisztolyokat?

A férfi nem felelt, csak a lépcső felé mutatott. Elindultam, ő a nyomomban. Aztán a következő lépcsőfordulóra mutatott, és felmentünk a második emeletre. Egy ajtónál megállt, és kinyitotta. Beléptem az egyszerű, négyzet alakú kis szobába. A falakon tölgyfa burkolat. Súlyos, régi bútorok álltak benne – egy ágy, szekrény, asztal, mellette egy szék. A padlón keleti szőnyeg. Egész vékonyra volt kopva. Lehet, hogy valami felbecsülhetetlen értékű régi darab. Duke elfurakodott mellettem, átsétált a szobán, kinyitott egy ajtót, és megmutatta a fürdőszobát. Mintha egy szállodában volnánk. Aztán megint elfurakodott mellettem a szűk helyen, és visszaindult az ajtóhoz.

– A vacsora nyolckor van – csak ennyit mondott.

Kilépett, és becsukta maga után az ajtót. A zár kattanását nem hallottam, de amikor odamentem és megnéztem, rájöttem, hogy rá van zárva kívülről. Belül nem volt kulcslyuk. Az ablakhoz mentem, és kinéztem. A ház hátsó frontján voltam, innen nem lehetett mást látni, csak az óceánt. Kelet felé nézett az ablak. Köztem és Európa között nem volt semmi. Lenéztem, úgy tizenöt méter mélységben sziklák és tajtékozva megtörő hullámok. Úgy tűnt, épp dagály van.

Visszamentem az ajtóhoz, odaszorítottam a fülemet, és hallgatóztam. Semmi. Nagyon alaposan, centiméterről centiméterre végignéztem a mennyezetet, a falakat, a bútorokat. Semmi. Nem találtam kamerát. A mikrofonok nem érdekeltek, zajt nem fogok csapni. Leültem az ágyra, és levettem a jobb cipőmet. Felfelé fordítottam, és körmömmel kipiszkáltam egy kis pecket a sarkából. Elfordítottam a gumisarkot, mint egy kis ajtót, aztán lefelé fordítottam a cipőt, és kicsit megráztam. Kipottyant belőle egy kis fekete, négyszögletes tárgy. Vezeték nélküli e-mail-küldő készülék. Nem különösebben modern, bárhol lehet ilyet kapni. Átprogramozták, hogy csak egy címre küldjön üzeneteket. Nagyjából akkora volt, mint egy nagyobbfajta személyhívó, apró billentyűzettel. Bekapcsoltam, megírtam egy rövid üzenetet, aztán megnyomtam a „Küldés” gombot.

Az üzenet így szólt: Bent vagyok.