A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A Fehér Erdő gyermeke (Lúmen 1.), 2025

Copyright © Steven G. Vantis, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektor: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Gál István

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-01-4

„Szavak papíron. Építőkövek, melyek közt egyedül laktam – sokáig.

Aztán egy napon látogatóm érkezett. Te voltál az, kedves Olvasó, és a képzeleted aznap életre keltette a világot, amit megálmodtam. Fogadd érte szívből jövő köszönetemet!

Akkor vendég voltál, most barátként üdvözöllek, és mint ilyen, feltárok előtted egy titkot.

Hogy a szavak közt lelsz-e rá, vagy a sorok mögött, csakis Te tudhatod.”

PROLÓGUS:
EMLÉKIDÉZÉS

Elfolyt nyálának ragacsos pocsolyája hűsítette arcbőrét, melyet koponyájának súlya az asztallaphoz préselt. Kerek lencséjű szemüvegének szára a halántékába vájódott. Úgy horkolt, hogy az akár fuldoklásnak is beillett volna, de ez nem volt meglepő, hiszen a feje úgy állt a nyakán, mintha egy hároméves rajzolta volna oda.

Nem! A meglepő dolog valami egészen más volt. A keze, pontosabban az ujjai. Azok ugyanis észre sem vették, hogy a gazdájuk alszik. Vagy éppen fordítva. O’Konan nem vette észre, hogy ők ébren vannak. Bárhogy is volt, az említett ujjak lázasan dolgoztak a szoba félhomályában.

Egymás után tépdesték ki az alvó férfi szakállának szálait, és rutinszerű mozdulatokkal vetették rájuk a különféle bogokat, hogy aztán sorra elpöccintsék őket. Az asztallapon már tucatjával hevertek szanaszét az ilyen szakállszálak.

A munkát egy különösen éles horkantás szakította félbe, amit egy lassan kibontakozó, megállíthatatlan ásítás követett. A nagyra tátott száj olyan lendülettel szívta be a levegőt, hogy a légáramlat magával ragadott néhányat a szálak közül is.

Ez persze heves köhécselést eredményezett, melynek végén O’Konan csodálkozva meredt a tenyerébe köpött szakállszálakra. Még meg sem nézte őket alaposan, csámcsogni kezdte a semmit, mintha csak a nyelvét ízlelgetné. A torkába dugta két ujját, és némi öklendezés kíséretében újabb szálat húzott elő belőle.

– Nocsak! – jelentette ki szinte dühösen, majd a nagyítójáért nyúlt, de félúton megállt a keze, mert észrevette az asztallapon szétszórt szálakat. A mozdulatot visszafordítva a szakállába túrt. Gyérebb volt, mint eddig, és kissé bizsergett a bőr alatta.

Az arca elé tartotta a kezét, és miközben nézegette és forgatta, homlokára mély árkokat vájt a gyanakvás. Megmozgatta mindegyik ujját külön-külön és együtt is, megbizonyosodva arról, hogy engedelmeskednek az akaratának.

Végül a nagyító alá tartotta a szakállszálat.

– Em-lé-kezz! – olvasta ki a bogokból, és szája lebiggyedt a szó kiejtésétől.

Letette a szálat, és felvett egy másikat az asztalról.

– Em-lé-kezz! – olvasta ki ebből is.

A többi szálhoz már hozzá sem nyúlt, csak végighordozta fölöttük a nagyítót. A bogok kényelmetlenül egyformák voltak mindegyiken. Hümmögött valamit, aztán sétálni kezdett fel és alá a szobában. Gyakran csinálta ezt, ha gondolkodni próbált. A lépegetés segítette agya fogaskerekeinek forgását.

Most mégis megállt, amikor harmadszor ért az ablakhoz. Odakint eső szemerkélt a holdfényes félhomályban. Az ablakon vízcseppek csillogtak, mögöttük meg egy gyűrött arcú, fésületlen férfi ácsorgott. A tükörképe.

– Mire emlékezzek? Hogyan emlékezzek? – kérdezte a város fölött nyújtózó éjszakától, aztán csak várt és hallgatta a csöndet, de bármeddig is hallgatta, a csönd adós maradt a felelettel.

A tükörképe azonban nem egészen. Talán csak az álmosságtól káprázott a szeme, vagy saját torzonborz ábrázata zavarta össze, de egy pillanatra Lúnót látta az ablak másik oldalán, ahogy mosolyogva az íróasztal felé kacsint. O’Konan közelebb hajolt, de ezzel meg is törte a pillanatot. Lúnónak már nyoma sem volt.

Az íróasztal tükörképe azonban olyan élesen rajzolódott ki az ablak mögött, hogy O’Konannek meg se kellett fordulnia, így is látta, hogy mi van rajta. Mégis megfordult.

A magányosan maradt szőrgombolyag hívogatóan gömbölyödött az asztallap közepén. Oldalából köldökzsinórként fityegett a megperzselt végű fonat. O’Konan odasétált hozzá, és úgy foglalt helyet, mintha egy békés kis kocsmában ülne le a legjobb barátja mellé, egy kancsó jó bor társaságában.

– Mesélj hát, és segíts emlékezni! – szólt rá a gombolyagra, és nagyítóját arca elé emelve nekilátott a bogok értelmezésének.

1.

BŐRNYÚZÓK

Fehér felhőszoknyájának rojtjai közül kacéran kacsintott alá a nap, aranyló fénydárdákkal szurkálva a zöldellő tájat.

Zeó keletre nézett, aztán nyugatra, és mivel egyik irányban sem látta az előtte lévő rengeteg végét, megállt. A fák eltörpültek ugyan a Fehér Erdő faóriásai mellett, a rengeteg mégis a magasba tört, ugyanis egy irdatlan hegyoldalon nyújtózkodott. Az Égig Érő hegygyűrű északi hasán.

A tömeg is megállt mögötte, és a hátsó sorok rendre utolérték az elsőket. Az emberek várakozó pillantással néztek a fiúra, aztán a tekintetek Káriuszra szegeződtek, ő volt ugyanis a folyóközi menekültek szószólója.

– Baj van, Mester? – lépett a fiúhoz a férfi.

– Ezt az erdőt nem tudjuk kikerülni – állapította meg Zeó.

– Akkor eltévedtünk?

– Épp ellenkezőleg. Jó helyen járunk. Veszélyes helyen. – Elgondolkodva fürkészte az erdőt, csak aztán folytatta: – Szólíts ide mindenkit, akinél araszosnál hosszabb penge van.

Káriusz arca elsötétedett.

– Vérontásra készülsz, Mester?

– Mi? Dehogy! Nézd, milyen sűrű és bozótos a fák alatt. Át kell vágnunk magunkat rajta.

– Az zajos lesz. Felhívjuk magunkra figyelmet.

Zeó a férfi arcába nézett, és megpróbált bátorító magabiztossággal mosolyogni.

– Éppen ez a cél – jelentette ki.

– Nem értem. Azt mondtad, ez veszélyes hely.

– Igen, az. Veszélyes klánok tanyáznak a közelben, és hiába vagyunk ilyen sokan, az életünk a kezükben van.

– Akkor miért nem lopakodunk? Kémleljük ki, hogy hol van a táboruk. Küldjünk futárt, és ha életben hagyják…

– Káriusz – szólt közbe Zeó. – Békével jöttünk. Szövetségre akarunk lépni velük. Ha lopakodunk és kémkedünk, tolvajnak és ellenségnek hisznek majd. Ha viszont jó nagy zajt csapunk itt és most, az olyan, mintha kopogtatnánk az ajtón.

A férfi visszanyelte a nyelvére toluló ellenvetéseket, és csak ennyit felelt:

– Te vagy a Mester. – Azzal a tömeg felé fordult, és fennhangon szólított magához mindenkit, akinél penge van.

Nagyjából két tucat férfi lépett elő. Néhánynak kardja volt, másnak baltája, egyeseknek meg éppenséggel bozótvágó kése. Gyanakvás, félelem és zavar kavargott az arcukon, de fellélegeztek, amikor Káriusz közölte velük, hogy mindössze a bozótossal kell megharcolniuk.

Szinte örömmel gyürkőztek neki a sűrűnek, és fürge csapásokkal verekedték magukat egyre mélyebbre. Rá kellett azonban jönniük, hogy a bozótos nem csupán az erdő szélét védte. Mélyen benyúlt a fák közé, sőt úgy tűnt, szerves része a rengetegnek. Ráadásul nem volt elég egyszerűen levágni a bokrokat és az indákat, félre is kellett dobálni őket az útból, mert tele voltak hosszú tüskékkel.

A csapások fürgesége fokozatosan alábbhagyott, ahogy a karokban lankadni kezdett az erő. Ekkor a pengék sorra átkerültek pihentebb karokba, hogy a lendületük ne törjön meg.

A verítékes munka ellenére azonban a haladást össze sem lehetett hasonlítani a vándorlás korábbi szakaszával. Zeó odakint még azt a tempót diktálhatta, amit azelőtt a Vadölő. Így elég gyorsan haladtak ahhoz, hogy a hajnalban megpillantott látóhatáron túl tanyázzanak le éjszakánként.

Élelemről maga a Tünemény gondoskodott, persze az is lehet, hogy ez csupán a véletlen műve volt. Mire ugyanis elfogyott a zsákokból az utolsó óriás pitypang is, hogy, hogy nem, este egy megbűvölt gyümölcsös várta őket a naplementében.

A váratlan lakoma nagyszerűen oldotta a nap során felgyűlt feszültséget, a tömegben mégis előfordult itt-ott némi civakodás. Ezeket Zeó többnyire megoldotta a puszta jelenlétével és néhány józanító szóval.

Az öregasszony, aki már a vándorlás kezdetén összerogyott és hordágyon kellett tovább vinni, éjszakánként némelyest összeszedte magát, és másnap kisebb-nagyobb távokat tett meg a saját lábán. Reggelente rendszerint az élen haladt, de minél magasabbra hágott a nap, ő annál inkább lemaradt, mígnem már az utolsó sorokban kullogott, lihegve, tántorogva. Ilyenkor sűrű bocsánatkérések közepette beleegyezett, hogy visszafeküdjön a hordágyra.

Már három napja vándoroltak, és ezalatt az idő alatt fokozatosan átalakult körülöttük a táj. Szikladarabok kezdték tarkítani az alacsony dombokat. Félig földbe süllyedt szabálytalan formájú, moha lepte kőtömbök, melyeknek némelyike akkora volt, mint egy ház.

Az Égig Érő hegygyűrű északi vonulatának kezdetben csak a körvonalait látták a messzeségben, de ahogy meneteltek, ezek a körvonalak egyre tisztábban rajzolódtak ki előttük. A dombok mögül előbukkanó újabb dombok mindig magasabbak voltak az előzőeknél. Hasukról itt-ott lekopott a föld, és csupasz szikla villant elő alóla.

A kikerülhetetlen rengeteget, amivel most birkóztak, a harmadik nap hajnalán pillantották meg, kevéssel azután, hogy elindultak. Ez volt az első erdő, amibe a fiú bevezette a népet, a többit kikerülték, ahogy a nevelőapja tanácsolta, bár csak találgatni tudta, hogy ez miért volt szükséges.

Odakint szinte végig felfelé kellett menni egyik domboldalról a másikra, ezért nehezebben haladtak, mint az előző napon, de még így is sikerült a dél beálltára elérni az erdő szélét. Azóta, hogy beléptek a fák közé, a nap jócskán elferdült odafent, mégsem haladtak többet néhány kőhajításnyinál. Nem csupán a sűrű és vad aljnövényzet lassította le őket, hanem az is, hogy már nemcsak dombra kellett menni, hanem hágóra is.

A vénasszony most már le sem tudott szállni a hordágyról, a talaj ugyanis túl meredek volt öreg lábainak. Mi több, most már hárman kellett hogy vigyék, különben le-lecsúszott a fekhelyéről. Szegény feje folyamatosan kérte a bocsánatot szégyenében, de aztán ráförmedtek, hogy így is elég baj van vele, legalább hallgasson.

Ahogy elértek az első tisztásra, Zeó parancsba adta, hogy rakjanak tüzet.

– Itt fogunk éjszakázni, Mester? – kérdezte valaki.

A fiú a hang gazdájára nézett, és önkéntelenül elmosolyodott. Nem mintha az illető kiérdemelte volna. A mosoly a takarónak szólt, amit először a Fehér Erdő otthont adó barlangjában szorított magához, és ami most nem az ő testét melegítette. Borin lyukat vágott a közepébe, és kidugta rajta a fejét, így poncsóként hordhatta. Azelőtt mezítelen felsőtesttel járt-kelt, közszemlére téve a hatalmas pocakján kunkorodó szőrzetet.

– Jó kis takaró, igaz? – billegette magát a férfi, mint aki megérezte Zeó gondolatát. – Neked köszönhetem.

– Nekem? – ráncolta a homlokát a fiú. Esküdni mert volna, hogy Borin mélyen aludt, amikor ráterítette csupasz hátára az egyik hűvös éjszakán.

– Addig mondogattad, hogy segítsük egymást, hogy valaki képes volt megajándékozni engem ezzel a takaróval, amíg aludtam. Pedig hidd el nekem, Mester, ki nem állhat egyikük sem. Ez abból is látszik, hogy nincs a takarónak gazdája, hiába kérdezgetem, hogy kitől kaptam. Az illető bizonyára szégyellné, ha kiderülne, hogy bármi köze van hozzám.

– Ez azt jelenti, hogy kénytelen leszel mindenkivel úgy bánni, mintha ő adta volna – mosolygott Zeó.

Borin felröhögött, de mivel a fiú nem csatlakozott a kacajhoz, megértette, hogy ez nem viccnek volt szánva. Az ajkába harapott, és a takaró sarkát markolászva pásztázta a meredek tisztást. Lerítt róla, hogy szeretne még beszélni Zeóval, csak nem tudja, miről.

– Szóval, itt fogunk éjszakázni, Mester? – ismételte végül a kérdést.

– Nem! – szögezte le a fiú. – Korán van még ahhoz. Csak tüzet rakunk.

Volt némi zúgolódás, amikor továbbindultak, és ezt csak fokozta, hogy Zeó szándékosan úgy választotta meg az útvonalat, hogy az erdő legsűrűbbjével kelljen megbirkózniuk. Borin tüntetően a fiú nyomába szegődött, megtartva ugyan a tisztes távolságot, de csak annyira, hogy ő lehessen az első a sorban.

A lombok alatt az emberek teljesen elveszítették az idő- és térérzéküket. Folyton azt kérdezgették egymástól, hogy vajon mennyi ideje menetelnek, vajon mekkora távot tettek már meg, és vajon közel-e már az est, vagy még csak kora délután van. A bizonytalanság idegességbe csapott át, mire elérték a második tisztást. Itt újabb tüzet raktak, jó nagyot.

– Dobjatok rá lombos ágakat is! – utasította őket Zeó.

Egy ideig elégedetten figyelte, ahogy a füst a magasba csavarodik, aztán csak ennyit mondott.

– Indulhatunk!

Az emberek ingerülten néztek össze, és bár a testük engedelmeskedett, a szájuk morgolódva ellenkezett.

– Mit művelünk? – fakadt ki Borin a többieknél hangosabban.

– Kopogtatunk! – felelte bátorító mosollyal Zeó, de ahogy végignézett az arcokon, érezte, hogy a mosolya megfakul. Tekintete Káriuszon pihent meg. Pontosabban azon, ami egy bőrszíjon lógott a férfi oldalán.

– Ideje használni azt a kürtöt, Káriusz! Halljuk, milyen nótákat ismer a nép.

A meglepetés, amit a szavaival okozott, némileg oldotta a feszültséget. Néhányan még fel is kacagtak, bár igaz, hogy nem vidáman, hanem sokkal inkább keserűen, értetlenül, sőt szinte sajnálkozva.

A bozótost szabdalva, hágóra mászva, fáradtan és éhesen nem fűlött a foguk a daloláshoz, de hogy a Mester kedvében járjanak, mégis rászánták magukat. Káriusz vidám nótákat választott, a nép azonban siratóként énekelte őket.

Zeó érezte az elégedetlenség és a bosszúság fokozatos elharapódzását a tömegben. Azt is érezte, hogy a Mester szerep, amit játszik, folyamatosan fakul, és lassan elveszíti hatásosságát. Csupán idő kérdése, és a nép rájön, hogy ő is csak egy ember, sőt ráadásul csak egy gyerek. Hamarosan elkezdik kérdőre vonni, és egyre élesebben fognak ellenkezni vele.

Ezt a folyamatot tisztán tükrözte a dalolás. Illetve annak hiánya. Ugyanis minél tovább haladtak, annál kevesebben énekeltek és annál többen zsörtölődtek.

Az öregasszony hordágyának cipelői is egyre sűrűbben kérték a váltást, és egyre nehezebben kerültek olyanok, akik helyettesítsék őket. Most már négyen kellett hogy cipeljék őt, de még így is annyira megnehezítette a dolgukat az oldal meredeksége, hogy egymás szavába vágva átkozódtak. Szegény asszony pisszenni sem mert a hordágyon, de lerítt róla, hogy attól retteg, elegük lesz, és otthagyják.

Olyan hangos volt már a zsörtölődés, hogy szinte észre sem lehetett venni, amikor az utolsó daloló is elhallgatott. Zeó tudta, hogy most már bármelyik pillanatban rátámadhatnak szóval vagy akár tettel, és éppen azon járt az esze, hogyan kezelje a helyzetet.

A gondolatmenet azonban megszakadt, mert az a furcsa érzés kerítette a hatalmába, hogy figyelik, és nem a háta mögül, hanem a fák közül. A magasba emelte a kezét, jelezve, hogy álljanak meg, de a tömeg mintha észre sem vette volna.

– Állj! – dübörögte olyan élesen és tisztán, hogy ő maga is meglepődött saját hangjának erején. Ekkor jött rá, hogy nemcsak a népben gyűlt a feszültség, hanem benne is.

Az emberek meglepődve néztek rá, és valami olyasmi csillogott a szemükben, ami eddig nem volt ott. Úgy látszott, kedvükre való a magabiztosság. Zeó kihasználta a figyelmüket, és az ujját a szája elé tartotta, hogy csendre intse őket. Meg sem kellett szólalnia, mert az első sorokban állók ösztönösen utánozták a mozdulatot, és hátrafelé fordultak, hogy a jelzések sorról sorra a leghátsókig is eljussanak. Azok, akik eddig az utat vágták, most lihegve engedték le pengéiket.

Ahogy megszűnt a zsörtölődés moraja és a lépések recsegése, mély csend ereszkedett rájuk. Csak a fák susogása hallatszott, és néhány madár meg mókus motozása a lombok közt, legalábbis úgy tűnt.

Zeó bőre mégis egyre inkább bizsergett. Most már biztosra vette, hogy számos szempár kereszttüzében ég, és bár e szempárok gazdáinak egyikét sem látta, gondolataik árnyéka átszivárgott az elméjébe. Egyszerű, de komoly következményekkel járó mozdulatot fontolgattak. Elengedjék az íjuk húrját, vagy sem.

– Zeó vagyok, a Fehér Erdő gyermeke – szólalt meg fennhangon, és miközben beszélt, lassan körbefordult. – Folyóköz népe áll mögöttem, békével a szívében.

Az emberek nem értették, kihez beszél, mert senkit sem láttak, és válasz sem érkezett a fiú szavaira. Néhány kínosan hosszúnak tűnő pillanat után azonban megmozdult egy lomb, és elővillant mögüle egy sárral bekent arc. Bőrdarabokból összetákolt öltözékű, mezítlábas, szakállas ember mászott le a földre, alig fél kőhajításnyira Zeótól.

Erre aztán a többi fa lombja is megelevenedett. Pár pillanattal később már vademberek tucatjai állták körül a népet. Arcukon a hideg elszántság vonásaiba belevágott hátrafeszített íjuk húrja.

A folyóköziek rémülten húzódtak egymás közé, így a tömeg rövidesen feleakkora teret sem foglalt el az erdőből, mint az idegenek feltűnése előtt. A férfiak, akik eddig a bozótost kaszabolták, szintén hátráltak, de közben ösztönösen a vademberekre mutattak pengéikkel.

A szakállas, aki elsőként mászott le, most közelebb jött, és a rászegeződő pengékkel mit sem törődve közvetlenül Zeó előtt állt meg. Neki nem volt íj a kezében, de az övén kardot meg fejszét viselt. Nemrégiben fürödhetett, mert bőréből töményen áradt a bubálhúgy bűze. Pillantása egyszerre volt vad és kíváncsi. Alaposan végigmérte a fiút, tetőtől talpig, és még meg is szaglászta.

– Megelőzött a híred, Fehér Erdő gyermeke! – kezdte. – Azt mondják, tüzet szelídítesz, átvered a halált és fél kézzel megállítasz egy bubálbikát. Nem tudom, mi igaz ebből, de úgy hangzik, mint valami kölyköknek való esti mese.

– Nem számít, hogyan felelek erre, igaz? – vonta meg a vállát a fiú. – Te már eldöntötted, hogy mit hiszel, és mit nem.

– Nem érdekelnek a mesék! – szögezte le a szakállas. – Nekünk csak egyvalami számít. Az, hogy felszabadítottad az églakók nemzetségét! – Intett a társainak, hogy eresszék le a fegyvereiket, aztán folytatta. – Olyanok ők nekünk, mint Áltárothnak az áldorok. Most, hogy már nem kell Nátoszt szolgálniuk, újra szóba állnak velünk, akárcsak a Mester idejében. Ne vedd hát sértésnek, ha elhisszük, amit a vezérük mondott rólad.

– Miért, mit mondott?

– Azt, hogy nem vagy olyan bölcs, mint amilyen Buwei volt.

– Ez igaz – bólintott Zeó, és megpróbált mosolyogni.

– Hát, mi sem a bölcsességünkről vagyunk híresek – vigyorodott el a férfi, és egy mozdulattal csendre intette a társait, akik röhögni kezdtek. – Én Klátzu vagyok, a bőrnyúzók klánjának feje, és tudd, hogy szívesen látjuk a táborunkban a Mestert, még akkor is, ha csak árnyéka régi önmagának.

A klánvezér üdvözlésképpen fejet hajtott Zeó előtt, bár az nem volt több egy lassú, mély biccentésnél. A fiú viszonozta a gesztust, de megpróbálta még lassúbbá és mélyebbé tenni a mozdulatot, remélve, hogy ezzel fokozza a hatást. Valószínűleg sikerrel járt, mert Klátzu arcára elégedettség ült ki.

A levegőben szikrázó feszültség lassan felengedett, de nem foszlott szét egészen. A folyóköziek sokatmondó pillantásokat váltottak egymással, és úgy súgták egymás fülébe a „bőrnyúzók” szót, mintha attól tartanának, hogy meghámozzák őket, mint az almát. Rémületüket csak fokozta, amikor felfedezték, hogy a klán tagjainak öltözéke nem állatbőrből készült.

– Mit kerestek itt? – tette fel a kérdést Klátzu.

– Ha elmondanám, akkor egy kölyköknek való esti mesét hallanál – felelte Zeó, majd pontosításként hozzátette: – Rémtörténetet.

A klánvezér arcáról leolvadt a mosoly.

– Aggasztó szóbeszédet hallottam Folyóközről. Hihetetlen volt és értelmetlen.

– Az églakók mesélték?

– Nem nevezném szóbeszédnek, ha tőlük hallom – szögezte le a Klátzu.

– Akkor sajnos úgy döntöttek, hogy nem teljesítik a kérésemet – sóhajtotta Zeó.

– Arra kérted őket, hogy hazudjanak?

– Épp ellenkezőleg! Azt kértem tőlük, hogy terjesszék az igazságot arról, ami Folyóközben történt. Mit gondolsz, miért menekült el onnan ez a sok ember?

– Majd Mésha megmondja, ha visszatér – vonta meg a vállát a klánvezér.

Zeó érezte, hogy a gyomra fordul egyet.

– Mésha odament? Vissza kell hívnunk. Ha átkel a folyón, sosem látjuk viszont.

– Késő üzenni neki, de nem kell őt féltened. Magával vitt egy tucatnyit a legjobb harcosaim közül.

– Nem számít sem az erejük, sem az, hogy hányan vannak. Folyóközben nem vár rájuk más, csak halál.

Klátzu arca elkomorult.

– Az igazi Mester sosem lenne ilyen vészjósló.

– Miért, ő mit tenne? – fakadt ki Zeó leplezetlen ingerültséggel. – Hallgatna a veszélyről, vagy hazudna róla?

A klánvezér morgott valamit a fogai közt, majd köpött egyet, és dél felé nézett, mintha a fák sűrűjén és a dombokon átlátva megpillanthatná a messzi Folyóközt. Fújt egyet, mint a dühödt bika, de amikor visszafordult, arcán újra a nyugalom és magabiztosság mosolya honolt.

– Gyertek! – mondta egyszerre mindenkinek. – Fekete Kard már vár.

– Tud az érkezésünkről? – lepődött meg Zeó.

– Csak a tiedről. De miért kérded? Te magad szóltál neki valamiféle ősi áldor módszerrel.

A fiúnak eszébe jutott a meditáció a pitypangréten, és ki is tátotta a száját, hogy válaszoljon valamit, de képtelen volt szavakat formálni vele.

– Ha ilyen képet vágsz, akkor gondolom, nem volt szándékos – nevetett a klánvezér, és nem is várt tovább a válaszra, sarkon fordult.

A bőrnyúzók és a folyóköziek együtt haladtak tovább észak felé, bár az utóbbiak próbáltak minél messzebb húzódni az előbbiektől. Kételkedve méregették a vad külsejű harcosokat.

Nemsokára egy keskeny ösvény tűnt fel a sűrűben, és minél tovább taposták, annál szélesebb lett, mígnem már szinte útnak is lehetett volna nevezni. Meredek oldalakon kapaszkodtak fel, és ahogy haladtak, a fák megváltoztak körülöttük. Eddig főképp tölgy és bükk közt lépdeltek, most viszont egyre több volt a tűlevelű. A levegő minden emelkedő után hűvösebbnek tűnt. Az emberek a pihenők alatt újabb rongyokat aggattak magukra.

Hamarosan már egy annyira meredek oldalon kapaszkodtak felfelé, hogy kénytelenek voltak négykézláb mászni. A hordággyal itt már sehogy sem lehetett boldogulni, ezért lehajították a mélybe, az anyókát pedig egy megtermett férfi hátára kötözték.

A hegyoldalnak még legalább egynegyede fölöttük volt, amikor feltűnt nekik, hogy nemcsak egymást és az erdő zaját hallják, hanem valami mást is. Odafentről emberi hangok moraja, fába csapódó fejsze és vasra sújtó kalapács robaja szűrődött alá. A zajok láthatóan csak a folyóközieket lepték meg, ahogy az is, hogy egyenesen feléjük haladtak.

Odafönt egy fennsík várta őket, amelyet gyéren nőtt fenyők foltoztak. A fák közt kifeszített kötelek fekhelyeket tartottak, a legmagasabban lengedező lombok közt pedig kilátók rejtőztek. A földön agyagból meg ágakból tákolt félgömb formájú hajlékok és kifeszített bőrből készült sátrak voltak szabálytalan összevisszaságban. Köztük emberek sürögtek-forogtak a bőrnyúzó harcosokéhoz hasonló öltözetben.

Egy gyerekcsoport gyűrűjében két csontváz táncot lejtett a levegőben. Mozgásuk hátborzongatóan élethűnek hatott. Első pillantásra át is verte a szemet, de második pillantásra feltűnt, hogy tagjaikat vékony kötelek rángatják, melyeknek vége elvész odafent a lombok közt. A gyerekek visongva tapsoltak, amikor az egyik csontváz egy széles pofonnal leverte a másiknak a koponyáját.

Valamivel odébb, egy körbefalazott kovácstűzhely előtt két széles vállú férfi felváltva kalapált egy vörösen izzó sötét vasdarabot az üllőn. Mögöttük fát aprítottak, a téren pedig vívást meg kézi tusát gyakoroltak az ifjak. Néhány borzas hajadon csontokat faragott, mások vesszőket fontak egymásba.

Egy duzzadt hasú bubál nekidőlt az egyik fa törzsének, hogy a kérgével vakargassa az oldalát. Jóleshetett neki a dolog, mert felbőgött, és spriccelni kezdte magából a húgyot. Az egyik lány erre odaugrott hozzá, és egy fatálat tartott a hátsó két lába közé, hogy felfogja a levet. Mikor a tál megtelt, a tartalmát egy vályúba öntötte.

A fa törzse vastag volt, de a bubál olyan kéjjel vakaródzott, hogy az alsó ágról alácsüngő félig megnyúzott bunka-banka himbálózó táncba kezdett. A körülötte sürgölődő asszonyokat ez cseppet sem zavarta. Újabb meg újabb bőr- és húsdarabokat vagdostak le róla, azokat meg a gőzölgő sárga lével teli vályúba dobálták. Valamivel odébb hasonló darabokat aggattak fel száradni, akár a vizes ruhát. A gyanús színű húsokból áradó gyomorforgató szagot a szél egyenesen a folyóköziek arcába lökte.

Amikor a klán tagjai észrevették a jövevényeket, mintha jégbe fagytak volna. Ábrázatukra felkúszott a kíváncsiság, a tekintetek zorddá váltak. Az asszonyok kezében megállt a nyúzókés, a hajadonok fürge, vesszőfonó ujjai mozdulatlanná dermedtek, a férfiak kezében pedig megpihent a fejsze meg a kard.

Úgy bámulták a népet, mintha nem is embereket, hanem valamiféle furcsa, számukra ismeretlen állatcsordát látnának, amely véletlenül a vágóhídra tévelyedett.