A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

És újra felkel a nap, 2020

Mielőtt lemegy a nap, 2021

Megbocsátás, 2022

© Pap Éva, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tabák Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Pap Éva

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-70-3

Anyámnak, aki mindig hitt bennem

2014. DECEMBER 18.
CSÜTÖRTÖK DÉLELŐTT

Szabadkán a Bajai úti temetőben

„…És hogy Vujković Mihajlo mit jelentett másoknak? A mi Mijónk nem csak a családunk kedvence volt. Ezt a derék bunyevác embert, a zöld szemével és a meleg mosolyával, örömmel és tisztelettel fogadták Szabadkán, Belgrádban, Zágrábban, Ljubljanában, Szarajevóban, mindenhol, ahová az élete során eljutott. Meggyőződésünk, hogy szelíd bölcsességével a világot jobb hellyé tette. A húgomnak és nekem jó apánk volt. Megmutatta, milyen emberek, milyen szülők legyünk. Joggal mondhatom, személy szerint sajnálom, hogy nem lett több gyermeke. Reméljük, azon a másik világon is olyan jó dolga lesz, mint amilyen teljes élete volt itt…”

1

2015. FEBRUÁR 10.
KEDD ESTE

Hazafelé, Szegedre

Gondolataiba mélyedve kis híján túlmegy az elágazáson, ami a határátkelőhöz vezet. Besötétedik, mire beáll a sor végére. Amikor az előtte lévő kocsi előremegy, lassan a helyére gurul, és kiszáll, hogy a másik oldalon lévő ablaknál a szerb határőr kezébe adja az útlevelet. A kettő közül a bordót.

– Ćao!

A férfi a kis ablaknyílás mögül szól hozzá, és azt is megkérdezi, hogy van.

Ez a vállas szerb akárhányszor ül itt, kedves, pedig nem ismerik egymást. Visszakapja tőle az okmányát. Két méterrel odébb, a magyaroknál le kell állítani a jármű motorját. Amikor kiszáll, gondolatai közé újra bevillan a Pelivan cukrászda, ahonnan egy fél órával ezelőtt lépett ki.

– Nyissa fel a csomagtartót! Mit hoz? Merre járt?

A vámos lélektelen arccal kopogtatja az autó hátulját, de most nem ez az idegesítő hang zökkenti ki az egyensúlyából.

Ahogy az egyenruhás felé fordul, legszívesebben visszakérdezne, hogy mi köze hozzá. Máskor pedig, ha nem az autó kopogtatásán, akkor ezeken a „merre járt, mit csinált, piacon volt, cigaretta, alkohol” kérdéseken húzza fel magát. Túlságosan kíváncsiak, de megérti, nyilván ez a dolguk. Most azonban nehezére esik, hogy udvarias legyen.

– Otthon, Szabadkán.

Amaz csak hümmög, és miközben beletúr a bevásárlószatyorba, mint egy gép, teszi fel a következő kérdést:

– Hova megy?

Az a legnagyobb baja, hogy a kérdésre az őszinte választ maga sem tudja igazán. És a francba! Nehezen fogja vissza magát. Most a legszívesebben azt kiáltaná a levegőbe: az apja hogyan foszthatta meg attól, amire annyira vágyott?! De már késő. Mert Mijo két hónapja meghalt.

– Haza – és azt csak mormogva teszi hozzá, hogy Szegedre. Aztán a szokottnál nagyobb lendülettel csapja le a csomagtartó ajtaját.

Elindul a régi E5-ös úton. Majd, ha hazaér, ő és Nóra leülnek, elmeséli neki a találkozást. Amikor néhány perc múlva a telefon átáll a magyar hálózatra, felhívja őt.

– Mikor jössz? – hallja az asszony hangját, és a háttérből a zenét.

– Te merre vagy?

– Andival és Izivel beugrottunk a John Bullba. De már a kocsiban ülök!

– Azt hittem…

– Nem is vettem észre, hogy ennyi az idő.

– Gyorsan átjutottam a határon.

– Mire hazaérsz, otthon leszek én is. Ja, igen! Vennél kenyeret útközben? Azt elfelejtettem – hadarja Nóra.

– Figyelj! Valamit majd meg kell beszélnünk.

– Elég fáradt vagyok.

– Én is… De leginkább Oliverről van szó – vágja rá végül, és ahogy a keze megcsúszik a bőrkormányon, szorosabban markolja.

– Valami gond van?

Ezt most úgy kérdezi a felesége, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Tanult ma? Láttad?

– Marko, ne fárassz ezzel! Mellettem sem ült ott az anyám soha!

– Nem arra gondoltam. Hanem hogy néha megnézhetnéd a jegyeit. Amúgy hoztam Cocktát, meg Jaffa kekszet. Neked ajvárt is. Majd kenheted a pirítósra.

Csendben vár még egy pillanatot, aztán ahogy a műszerfalon a kijelzőre néz, látja, hogy már nem aktív a hívás.

Szívesen, mondja, és bekapcsolja a kocsiban a rádiót, ahol „csak igazi mai sláger megy”. Mindegy, mi szól, addig sem kell gondolkodnia.

A városban gyér a forgalom, a jelzőlámpák egymás után gyorsan zöldre váltanak. Néhány perc alatt a körút sarkán álló házhoz ér. Befordul az utcába. Jobb oldalon talál egy üres helyet, ahol leparkol, és leállítja a motort. A csöndben az autóból fölnéz az emeletre. A magas selyemakác száraz ágai között teljesen átlátni. A nappali ablakai mellett a vakolat évekkel ezelőtt elkezdett darabokban hullani, és nagyobb esőzéskor a csatorna réseiből kiömlő víz is a falat áztatja. Nem tudja, mikor lesz annyi pénzük, hogy felújítsák.

Felgyullad a szobában a lámpafény. A kocsiban ül még egy darabig. A legszívesebben maradna tovább a nem létező semmiben, amibe most beleképzeli magát. Könnyű érzés ott lenni. Aztán mégis kinyitja a kocsiajtót, fogja a nejlontáskát, és felmegy a lakásba.

A szagot egy ideje érzi, ha a ház közelébe ér. Érzi a ház előtt, a keskeny kapualjban, a lépcsőházban, az emeleten. Benne van a kutyahúgy, a doh, a Magdika néni kaporszósza és krumplis tarhonyája, Oliver tornaóra utáni izzadt hajának szaga, Nóra leheletnyi ecetre emlékeztető parfümje. És még valami más, idegen. Arra gondol, a régi falakból jöhet, amelyek a száz év során már annyi mindent elnyeltek, és nem képesek többet magukban tartani.

Az asszony csizmái a nappali közepén, egyik a másiktól távol hever, kabátját az étkezőben a székre dobta le. Az asztalon a felnyitott laptop monitorjának a fénye odavonzza a tekintetét. Ezek szerint nemrég nézett rajta valamit. A Hotmail-oldal van megnyitva, és csak a neveket látja homályosan, de azokat el tudja olvasni. A homlokát összeráncolja. Az e-mail címzettje Aron, és az összes levélnek ugyanaz a feladója. Ha jól látja, úgy van írva, Sef. A szövegre hiába fókuszál, életlen marad. Igaza van a gyereknek. Jól jönne egy szemüveg.

A fürdőszobaajtó kinyílik, és hallatszik, ahogy a víz csurog a mosdókagylóba. Ott lehet bent a felesége. Megindul vissza, hogy beakassza kabátját az előszobai gardróbba, amit már az előbb is akart.

– Nóra! Most értél haza?

– És te?

Hallja a hangját odabentről, de nem érti ezt a kérdést. Hát észrevehette, hogy az előbb lépett be. Inkább hallgat.

A fürdő bejáratához lép, és vállával az ajtófélfának támaszkodik. A felesége a sminket mossa le az arcáról. Nem néz rá, de ő a tükörben fáradtnak látja a tekintetét, inkább olyannak, amit néhány pohár ital tesz az ember arcával. A napközben hibátlan és feszesnek tűnő bőre most petyhüdt és szürkés-fakó. Az arcfesték nélkül a finom szeplőket nem fedi semmi. Mintha a természetes szépséget kiölte volna belőle az alkohol, amit aznap este megivott.

Kérdést ő tehetne föl, de inkább hallgat, mert úgyis minden olyan, mintha a nappali falán függő, nászajándékba kapott festményen a szabadkai városházához beszélne. A választ így is, úgy is önmagában találná meg.

Kényelmetlen, muszáj befelé nézni, mert tolul föl valami, amit régóta csak lefelé gyűr. Ha őszinte akar lenni, attól tart, a kettejük közé befeszült közönyösség meg mintha belőle ölné ki lassan a megértést és az összetartozás érzését.

Egy ideje minden energiáját a vállalkozásba fektette, ami nem megy a legfényesebben. Az üzlet, amin hónapok óta dolgozik, végre lehetővé tenné, hogy hosszú távon gondolkodhasson, és az évek óta halogatott terveket megvalósítsa, mint a házfelújítás, az asszony autójának a cseréje, a gyerek taníttatása. Ha a pénz már nem lesz kérdés, akkor a többi dolog is helyre kerül, Nóra is elégedett lesz. És ahhoz már nem kell sok. Ha viszont most nem hozza össze a szerződést a bosnyákokkal, bajba kerülhetnek.

A hűtőszekrényhez lép, és kivesz egy üveget.

– Majd, ha kész vagy, beszéljünk. Töltsek neked is bort?

Illedelmességből teszi föl a kérdést, bár úgy véli, Nórának aznap este nem kellene többet innia. Az ivás amúgy is olyan téma, amiről egy ideje beszélniük kellene, de mindig átlépnek rajta, mert álmosak, fáradtak, vagy valamelyiküknek fáj a feje.

– Ilyen későn miről? – kérdezi a nő unottan.

– A gyerekről.

Az az érzése, hogy most, amikor a felesége szemmel láthatóan részeg, kár volt ebbe belekezdeni.

– Mi van vele?

Nóra ezt legalább olyan közönyösen kérdezi, mint előző héten, amikor Oliver kettest kapott.

– Hát nem beszéltetek?

– Mondom, hogy most értem haza!

Ismét a fürdőajtóhoz lép, de megtorpan. Idegesítő, hogy az asszony a szemét forgatja, és neki minden mindegy alapon megrántja a vállát.

– Figyelj, Nóra, kérlek! Láttad a jegyeit? Vagy nem? Kettesével hozza az egyeseket!

– Majd kijavítja év végéig!

Az asszony legyint, és ahogy kiveszi a hajából a csatot, megrázza a fejét.

– Persze, ő is ezt mondta. Nem érted, hogy a jövője múlik rajta? A legkevesebb, hogy odafigyelünk rá, és segítjük.

– Mit nem kap meg?

Nóra széttárja a kezét, és ahogy felé lép, mint egy hókotró, szabad utat követel a testével, hogy kilépjen a fürdőszobából. Ő félreáll, aztán követi őt a nappaliba, és tisztában van vele, hogy úgyis minden hiába, mégsem tudja magát visszafogni.

– Épp ez az! Különórákra lenne szüksége. Nem arra, hogy tanulás helyett egész nap Call of Dutyt játsszon az osztálytársaival.

– Te mindenből olyan kurva nagy dolgot csinálsz! – ahogy mondja, teleszívja a tüdejét levegővel, és a fejét ingatja.

– De látod, hogy nem képes kijavítani! Ha nem tudunk neki segíteni, bemehetnénk az iskolába, hogy beszéljünk a tanárral. Habár az az érzésem, csak idő kérdése, és úgyis behívat.

– Mit foglalkoztat ez téged? De tudod, mit? Beszélj hozzám inkább szerbül, hogy ne kelljen odafigyelnem! Azt úgysem értem.

Azt vette észre, hogy az utóbbi időben Nóra minden megnyilvánulása rideg. Most lerogy a kanapéra, hátradől, és kinyújtott lábát keresztbe teszi a dohányzóasztalon. A plafont bámulja, és ahogy fújtat, a mellkasa fel-le süllyed.

– Mi ütött beléd? Tisztában vagy azzal, mit beszélsz? – kérdezi az asszonyt, és a fejéhez kap. – Az istenit! Hát a fiam! Ugyanúgy, mint neked! Természetes, hogy aggódom miatta. Annyi minden múlhat azon, hogy most milyenek a jegyei. Hát nem fogod fel? Tényleg nem értelek! – mondja, és kezét a tarkójára teszi, aztán újra odalép a hűtőszekrényhez. Kinyitja, és kivesz mindent, amit odabent talál. Egy darab száraz kolbász, sajt és a savanyúságos üvegben két uborka. Egy megkezdett tejföl, ami penészes. Azt a kukába dobja.

– Te már ettél?

Hátranéz, de látja, hogy Nóra csak mered maga elé, és mozog a szája. De unalmas vagy, olvassa le róla.

– Nem vagyok éhes.

– A gyerek?

A hálószobában megcsörren a telefon. Az asszony feláll, szinte suhanva, mint egy balerina vonul át a nappalin.

– Amúgy teljesen kivagyok attól, amit ma megtudtam Szabadkán – szól utána, de már csak a felesége meglebbenő köntösét látja, ami hátulról olyan, mint egy szembeszelet kapó rózsaszín hajóvitorla. Biztos benne, hogy már nem hallotta, amit mondott.

Az előszobában meglátja a gyereket. Kiszámított, puha lépései árulják el, hogy észrevétlenül akar kisunnyogni a fürdőszobába.

– Oliver, gyere vacsorázni!

A fejével int neki.

– Nem vagyok éhes.

Durcás a hangja, és behajtja maga mögött a fürdőajtót.

– Gyere csak ide! – szól utána, de addigra érzi, hogy árad belőle a feszültség.

– Már vécére sem mehetek el? – dünnyögi a gyerek, ahogy visszalép, és számonkérőn néz egyenesen az apja arcába.

– Hogyne mehetnél, fiam – feleli megadóan.

Végignéz rajta. A teste néhány hét alatt ismét megnyúlt. Ha egymás mellé állnának, egyformák lennének. Valószínűleg ő lesz a legnyúlánkabb a családban. A mai gyerekek mind magasabbak a szüleiknél. Jó, ő csak kamasz, és ez a vadság átmeneti, elmúlik.

Még hallja Nóra hangját, ahogy elköszön a telefonba, és ha jól veszi ki a hangfoszlányokból, az üzlettársuk hívta, aki a legjobb barátja is.

– Mit piszkálod ezt a gyereket? – kérdezi a nő.

A keze, ahogy felé lendül, szinte támadó, amikor visszatér a szobába.

– Nem gondolom, hogy ez piszkálásnak számít. Mit akart Viktor?

– Azt mondja, hívott téged is, de nem tudott elérni. A fuvarral kapcsolatban kérdezett.

Megfordul, és ismét a hálószoba irányába indul.

Marko az asztalnál ül, a kolbászt szeli, és minden falat mellé egy kis darab sajtot. A laptop túl közel van hozzá. Odébb tolja. A képernyője azóta elsötétült, de a szeme előtt megjelenik, amit az előbb látott. Összehúzza a szemöldökét. Nórának nincs is Hotmailje.

Most fáradt ahhoz, hogy nyomozzon, és azon gondolkodjon, ki az a Sef, akivel levelezik. Nem biztos benne, hogy hallani akarná a választ. Ha hazugság lenne, arra nem kíváncsi, az igazság pedig valószínűleg fájna. Most csak magára akar maradni, hogy ne gondoljon semmire. Nem megy le több étel. Iszik egy korty bort. Azt érzi, hogy ez a kérdés mégsem fogja nyugton hagyni.

Itt felejtetted, mutat az asztalon fekvő laptop felé. Az asszony az ajtóból megfordul, a szeme tágra nyílik, arca egy pillanatra elkomorul, majd mesterkélten elvigyorodik. Visszamegy érte, összecsukja, felveszi, és megindul vele a hálószoba felé. Kis idő múlva ledobja magát a kanapéra.

Ő pedig most gondolkodhatna azon, mit jelentett ez az arckifejezés.

Az étkezőasztalon megpittyen mellette a telefon. Messenger-üzenet érkezik. Szabadkai barátja küldte, Branko. Nevének két szótagját játékosan felcserélve Kobrannak becézték, amikor szólógitáros lett a Johnny Walker rockzenekarban, Marko pedig Komar, a basszusgitáros.

Megnyitja a YouTube-linket, és az életlen felvételen azonnal felismeri a tavaszi koncertet.

A Jadran mögött, a korcsolyapályán. 1992-ben, akkor volt hároméves a zenekar. A színpad sötét hátterén jobbról fehérrel felfestve a József Attila-idézet, csupa nagybetűvel, a Johnny Walker feliratú ponyva takarja ki egy részét:

„Igazán
csak itt mosolyoghatsz, itt sírhatsz.
Magaddal is csak itt bírhatsz,
óh, lélek! Ez a hazám.”{1}

A bal oldalán pedig Shakespeare:

„Hogy menjek el, ha szívem itt marad?
Fordulj, sötét föld, és keresd napod!”{2}

Saját dalukat, az Egy napot játsszák.

A kamera Nešót, a dobost mutatja hátul. Ahogy rázza a fejét, középen elválasztott, hosszú göndör haja, mint amikor a fűzfa ágaiba belekap a szél, folyton az arcába csapódik. A fiú a maga módján mindig őrült volt, ha csinált valamit, azt szenvedélyesen csinálta, és soha nem tévesztette el a ritmust. Többre vihette volna, ha nem jön közbe a háború.

Sokáig nem hallott felőle, aztán megtalálták egymást a Facebookon. Akkor mesélte, hogy évekig otthon maradt Szerbiában, de egy nap úgy gondolta, hogy a boldogulást máshol kell keresnie. Repülőre ült, hogy Alaszkában egy halászhajón dolgozzon. A gép leszállt, és amint kilépett a kabinból, a taknya az orrlyukában azonnal befagyott. Nevetett, amikor felidézte, hogy a következő járattal már jött vissza.

A kamera elfordul. Felismeri magát a jobb szélen. Akkor még vékony volt. Ha most is így nézne ki, az anyja azt kérdezné, talán nem beteg? Különben, ha találkoznak, az anyja szeme csillog, amikor megpaskolja a fia derekán lévő úszógumit. Ő ebben azt akarja látni, hogy a felesége jól tartja, és eszébe sem jut, hogy valaki a boldogtalanságtól is kövérre eheti magát.

Vállára akasztva a basszusgitár, és ahogy pengeti, minden ütemnél bólogat. A hangszert évekkel később, amikor már Magyarországon élt, az apja valakinek eladta az erősítővel együtt. Az érte kapott pénzt elküldte neki, hogy tankolja teli az autóját, mert azokban az években legtöbbször csak annyi benzint tudott vásárolni, amennyi Szabadkáig és vissza Szegedig volt elég.

A felvétel most Esmát mutatja, aki épp a refrént énekli.

„Egy nap, ha elmész,
Mert azt mondtad,
egy nap úgyis elmész.
De ha maradnál,
suttognék neked…”

A próbákon és a koncerteken a válla alá érő haját mindig kiengedte, farmernadrágot és egy fekete felsőt viselt, a nyakában ezüstláncot. És piros Converse tornacipőt, mint ők mindannyian, amit addig koptattak, amíg szét nem esett a lábukon. Végtére rockerek voltak, és nem sminkerek, akik Lacoste pólót és divatos ruhákat hordtak, hajukat gondosan tincsekbe fésülték, tupírozták, lakkozták, és csak édes parfümfelhőt hagytak maguk után, ahol megjelentek.

A kép megrázkódik, ahogy az operatőr fordul. Attilára, a billentyűsre fókuszál.

Most visszatekeri a felvételt, és amikor a kamera újra Esma arcára közelít, megállítja. Felnagyítja. A megfakult képsor kontúrtalan, apró szürke-fekete kockákra esik szét, de ő vörösnek látja a rúzst a húsos ajakon, ahogy akkoriban viselte. És hallja a hangjában azt a nyers erőt. A lányban volt valami különleges. Kellett volna még idő, hogy rájöjjön, mi az.

Újra visszatekeri a felvételt, és most nem állítja meg. Az előbb elkerülte a figyelmét, hogy Esma a refrén második soránál felé fordul, és a tekintetét keresi. Mintha akarna valamit mondani. Amikor barna szeme közepén megcsillan a fény, mintha a tekintete is mosolyogna. Az egész mozdulat egy pillanat, talán másnak fel sem tűnik. Neki biztosan nem, mert akkor épp lefelé, a gitárra néz.

Esma az érettségi előtt két évvel, 1986-ban érkezett a családjával Szarajevóból. Most azon gondolkodik, milyen lehetett neki eljönni Szabadkára, ahol ugyan nem látható, de érezhető a levegőben, hogy ma is ott kavarog az a bizonyos futóhomok. Ahogy Munk Artur bő harminc évvel korábban írja: „Poros szülővárosom, a világ legnagyobb faluja. Kegyetlen szél söpri az utcák porát egyik kerületből a másikba, teleszórja szemünket, szánkat, tüdőnket finom, üvegszerű porral, aztán – mint aki jól végezte dolgát – megpihen, hogy másnap mindent elölről kezdjen.”{3}

Soha nem kérdezte tőle, meg lehet-e szokni a katlanban elterülő, a Trebević, Igman és Jahorina hegyek ölén fekvő Szarajevó hiányát, ahol két évvel korábban az olimpiát rendezték, és amelynek nevét a többi főváros, Belgrád, Zágráb, Ljubljana előtt említették. Akkoriban onnan indult el a legtöbb rockzenekar, akik rövid idő alatt Jugoszlávia összes tagköztársaságában népszerűek lettek, és még ma is élő legendák.

Elmosolyodik. A Crvena Jabuka{4} is szarajevói, és az első albumuk borítóján megjelenő meztelen női fenék mindenkit megdöbbentett, aki nem vette figyelembe a ráfestett hatalmas piros almát.

Esma ismerte a lányt, Slađanát,{5} aki a modell volt. Azt mondta, a Bistrik nevű negyedben, a Baščarsijával szemben, a folyó túloldalán, ahol az utak meredeken futnak fölfelé és lefelé, az összes lánynak ilyen formásak a hátsó idomai. Most bólogat, és újra kiül arcára az akkori mosoly. Látszott rajta, hogy ő is hegyről jött. Ahogy mondta, a Koševo városrészről, a stadion melletti négy felhőkarcoló egyikéből.

Az apja Emir Ferhatović, a Jugoszláv Néphadsereg, a JNA tisztje volt, és átvezényelték Szabadkára. A központban, a Centar Áruház fölött, a legfelső, ötödik emeleten kapott szolgálati lakást. A szobák ablaka arra a nagy parkolóra nézett, ahol délelőtt hagyta az autóját.

Arra eszmél, hogy ezek az emlékek kizökkentették a jelenből, és jó volt elmerülni a múltban. Nem tudja felidézni, mostanában mikor mosolygott. A jelen össze akarja préselni, hogy aztán szétfeszítse, de a kalandozás a múltba tágassá teszi az életet, még ha csak rövid időre is.

Nórára néz. A felesége egy képes folyóiratot lapoz, a tekintete megáll egy-egy fotón, aztán félredobja, és a tévét bámulja unottan, és erről az egészről, ami most vele történik, az égvilágon fogalma sem lehet. Tizenhat év házasság után ő sem sejti, hogy a másikban ilyenkor mi zajlik, mert erről már régóta nem beszélnek.

A telefon kijelzőjére pillant. Az alsó sarokban a számláló azt mutatja, két és fél perc a felvétel. Oly sok minden fér bele ennyi időbe. A koncert után úgy beszéltek, mintha még terveznék a jövőt. Csak áltatták magukat, miközben már lőporfüst szivárgott a levegőbe, de még mindenki meg volt győződve arról, hogy AZ nem következhet be.

Összepakoltak, utána lementek a Jadran mozi pincéjében lévő Snooker kávézóba biliárdozni.

Akik épp nem játszottak, az asztal körül ültek.

– A következő kör velem!

Esma mosolya széles volt, miközben Markóra mutatott.

– Egy ilyen lánynak az apja sem tudna nemet mondani – felelte.

– Milyen lánynak? – kérdezett vissza Esma, de ő felállt, és hátratolta maga alól a széket. Úgy érezte, a világ forog körülötte, és ekkor felfogta, hogy a kelleténél többet ivott.

– Majd, ha visszajövök, elmondom – felelte, ahogy felállt.

Egy komorabb hangulatú dal szólalt meg, amikor megindult kifelé a mosdóba.

Megmosta az arcát. Miután kijött, a női rész ajtaja is megnyikordult, majd kinyílt. Meglepődött, hogy Esma lépett ki rajta.

A folyosó félhomályos és szűk volt. Két test – a válluknak érintkeznie kellett, ha el akartak menni egymás mellett. Esma a hátát a falhoz szorította. Ahogy mosolygott, szeme elkeskenyedett, és eltűnt belőle a fény. Marko azt gondolta, vele is az alkohol teszi. Felé fordult, és megállt vele szemben. Odahajolt, kezét a tarkójára tette, tenyerében tartotta a fejét, és megcsókolta. Ő meg vissza. Csípőjük összeért. Nem tudja, mi volt ez, ilyet még nem érzett, pedig jó néhány lánnyal volt már hasonló helyzetben. És ez mégis más volt. Fa virágának az illatát érezte Esma közelében. A bodza meg a hárs keverékét. De csak egy pillanatig tartott.

Egy férfinak, aki elment mögöttük, erős sörszaga volt, és a vállát súrolta.

A lány szégyenlősen elfordult, és hátulról elkapta a kezét. Elindult vissza az asztalhoz. Ujjuk épp egy pillanatra összekapaszkodott. Marko még szédült, megrázta fejét. Nem is foglalkozott vele, hogy mit csinált, és miért. A dolgokat nem kell mindig megtervezni, hagyni kell, hogy megtörténjenek. Két perc harminc másodperc. Ennyi ideig tarthatott, mert mire visszaért, bent még mindig ugyanaz a szám szólt. És hogy milyennek látta Esmát, nem mondta el neki, ő pedig még egyszer nem kérdezte.

Az utolsó koncertjük volt ez, 1992. nyár elején. Hét nap múlva, amikor még átengedték a sorköteles férfiakat, egy hátizsákkal átlépte az országhatárt.

Előtte számba vette, hogy be kellene fejeznie az egyetemet, de nem otthon. Ott már nem lehetett. Esmával egy csók volt, de még nem szerelem. A városban egy ideje a beszélgetések arról szóltak, hogy nagy szarás lesz. Többen komolyan tervezték, hogy elmennek Magyarországra vagy Németországba. Sokan még távolabbra, Angliába, Amerikába, Kanadába. Csak onnan el. Aki nem erről beszélt, az hallgatott. Ha marad, vele is megtörténhetett volna, ami a barátaival.

Nikolát még márciusban elkísérte Kovinba{6} a katonai eskütételére. Utána annyit hallott róla, hogy kéthetes gépkocsivezetői kiképzést követően az egységüket átvezényelték Szarajevóba, hogy kiürítsék a kaszárnyát, ahol akkor még a két hónappal később megszűnő JNA állt készenlétben. Hiába kérdezte a szüleit, hetekig ők sem tudtak semmi egyebet a fiukról. Aztán mégis érkezett levél, és Nikola hamar visszatért. Ő akkor már a határ túloldaláról, az őt befogadó rokonoktól követte az otthoni eseményeket.

Tihomir, az általános és középiskolai padtársa – még 1991 végén – nem jött vissza. Zárt cinkkoporsóban hozták haza Vukovárról, és nem közölték a családjával, hogyan halt meg. Tiszta lelkű volt, aki Szabadkán még a fogyatékos és süketnéma Gagát, a város bolondját is emberszámba vette, akit mások kigúnyoltak, amikor a szórakozóhelyeken a kezében lévő műanyag italosflakont lengetve feltűnt, és a kezével mutogatva, a saját nyelvén igyekezett megértetni magát.

Azt beszélték, Tihomir mamája, Ibolya néni folyton azt ismételgette a házuk kapujában, a boltban, az utcán, ha ismerőssel találkozott, hogy a fia biztosan megtagadta a parancsot, hogy a horvátokra lőjön. Ezért halt meg.

A kilencvenes évekről senki nem szeret beszélni. A halottak, akiknek névvel jelölt sírjuk van, és akik tömegsírokban nyugszanak – a feltáratlanok helyét egyes kutatók csak feltételezik, mert ott az elmúlt két évtizedben bujább lett a növényzet –, beszédesen hallgatnak. És a többiek? Mit mondhat a halálról az, aki a közelében sem volt? És mit mondhat az, aki az úton, fedezék takarásában futott át, amikor a mellette lévő másik ember vére fröccsent az arcába? És amikor neki volt szerencséje, nem a másiknak. Mert az orvlövész a homokzsákokkal kibélelt leshelyén meghúzódva egész nap a megfelelő pillanatra vár, hogy eltaláljon egy munkába igyekvő rendőrt, egy nőt vagy akár egy labdázó gyereket. Attól függően, hogy a „politikai széljárás” szerint aznap mi a hadászatilag értékes cél.

Tíz évig volt távol a hazájától. Csak Nóra utazott Szeged és Szabadka között, hogy a nagyszülők láthassák az unokájukat. Attól félt, ha visszamegy, katonai bíróság elé állítják, mert megtagadta a behívóparancsot. A tizenegyedik évben tért először haza. De addigra az élete Magyarországon megváltozott. A háború mindenki életét megváltoztatja, akkor is, ha nem fog fegyvert a kezébe. Örökre. Mert azzal, ha eljön, a gyökereit vágja el.

A szülővárosával, Szabadkával idegenekké váltak egymás számára, mint egy nagyvárosi tömbházban két szomszéd, akik éveken át még azt sem tudják egymásról, hogy ott laknak.

Furcsa volt látni, hogy a szökőkútnál, a városháza előtti Majomplaccon és a régi klubok helyén ismeretlenek bandáztak. A kávézók és a teraszok eltűntek a Korzóról, helyüket az épületek aljában bankok, fogadóirodák és szerencsejáték-termek foglalták el. Ez már nem az ő Szabadkája volt, amit otthagyott. Az utcákon, a parkokban, a boltokban idegen arcok néztek vele szembe. Új utcazenészek, balkáni népzene, bár legalább néha ex-yu zenéket{7} is játszottak. Tekintete hiába kereste az ismerősöket, nagy részük szétszéledt a világba, amely tárt karokkal várta őket, hogy „vendégeskedjenek.”{8}

Amikor évekkel később valahol mégis találkoznak, sorra veszik a régi barátokat. Esmáról is kérdez, de senki nem tudja, mi van vele.

Hová tűnt Esma?

Leteszi a telefont, és mielőtt inna egy kortyot, az arca elé emeli a borospoharat.

Némely ember emlékét az idő napsárga, rózsaszín, azúrkék, smaragdzöld és kárminvörös festékkel színezi ki, másokét elszürkíti, vagy haragoslila, bársony- és koromfekete, vérvörös tónussal itatja át.

Esma legtöbbször ragyogott. Most már csak színtelenül él az emlékeiben, mint a többi lány otthon és itthon, akik be- és kisétáltak az életébe.

Aztán jött Nóra, aki most a kanapén ül, üveges szemmel néz maga elé, és alig észrevehetően dől előre és hátra.

Nem egyértelmű, hogy a nő a filmet is ugyanolyan unalommal vagy figyelemmel követi, mint a reklámokat. Látszik rajta, hogy igazán egyik sem köti le. De az, hogy ki mit néz a televízióban, köztük rég nem téma, mint olyan sok minden más sem, amin már nem is veszekednek, hanem csak hang nélkül pufognak magukban. Például, amikor Nóra megjegyzi, hogy atyaég, valaki hogyan tud annyi fokhagymát megenni vacsorára, arra már nem válaszol. Vagy amikor Nóra este elrakja a cipőt, amit ő szándékosan hagyott elöl, de reggel ideges, mert nem találja. És amikor azt válaszolja, hogy a helyére, ilyenkor is csak vesz egy mély levegőt, és nyel egyet.

Nem tudja felidézni a meg nem történt dolgokat, és azt sem, melyik volt az a pillanat, amikor még boldognak érezte magát. És vajon Nórának ez előbb vagy később jött el, mint neki?

És miért van az, hogy nem érzi magát önmagának, és tudja, hogy nem így kellene élni, mégsem tesz semmit? Amikor ott állt a színpadon, gitárral a vállán, még voltak álmai. Aztán olyan észrevétlenül adta fel.

2003. április 17. Az a nap, amit nem kellett feljegyeznie a naptárba. Mindig tudja, mi történt aznap. Bármibe fogott délelőtt, semmi nem kötötte le a figyelmét. Végül úgy döntött, hazamegy az irodából. Mire befordult az Ősz utcába, már sötét felhő vonta be az eget, és a magas fákról, ahogy hajladoztak, csak úgy hullottak a friss zöld levelek, mintha megijedtek volna a készülő vihartól. Akkor csörrent meg a telefonja a zsebében. Erre a hívásra várt. A nőgyógyász jelentkezett. Közölte, hogy megindult a szülés, és ha jelen akar lenni, akkor gyorsan menjen be a női klinikára. Fél óra múlva köpenyben és zöld műtőssapkával a fején, a szülőágyon vajúdó felesége mellett állt, verejtékező homlokát simogatta, és repesett az örömtől, hogy időben érkezett.

– Maga az apuka? – lépett hozzá az egyik nővér.

– Én.

– Akkor, amíg a feleségének beadjuk az epidurálist, menjen ki, legyen szíves, nehogy rosszul legyen.

Ahogy kint állt a fertőtlenítőszagú folyosón, egy másik fehér köpenyes közeledett felé egy fémtállal.

– Megfogná?

Az előbb kiküldték, hogy egy tűszúrás látványától ne legyen rosszul, most meg a kezébe nyomtak egy edényt, aminek az alján ott volt az a kerek, pita nagyságú és vékony hártyával bevont véres csomag, amiből egy kisujjnyi vastagságú zsinór is kilógott. Felfordult a gyomra.

– Nem baj, hogy nem műtős, hanem apuka vagyok?

A nő ijedten kikapta a kezéből, és elnézést kért.

– Szent Isten! Maga egészen elfehéredett. Jól van? – hajolt hozzá közelebb.

Egy óra múlva nagyon jól volt. Megszületett Oliver. Akkor büszke volt és boldog. Nóra is annak látszott.

Három nappal később Viktor is apa lett, ő másodjára. Gratuláltak egymásnak, és a sors meglepő fintorán nevettek, hogy szinte egyszerre váltak szülővé. A különös dolgokra, amiket nem tudunk megmagyarázni, a leggyakoribb válasz a véletlen. Ő régóta szeretett volna apa lenni, emiatt pontosan emlékezett arra a napra, amikor a gyerek megfogant, mert abban a hónapban csak egyszer volt Nórával. Akkor, amikor egy néhány napos üzleti út után visszatért Boszniából, és a felesége a meleg lakásban behűtött pezsgővel várta.

Az asszony egy utolsó hosszút pislog, mielőtt elalszik.

Ő kiissza a pohárból a maradék bort, és kimegy a fürdőszobába. Megmossa az arcát. Lehajtott fejjel figyeli, ahogy a csapból a lefolyón át távozik a víz. Két vízcsepp gyűlik össze az orra hegyén és az állán. Mintha azon versengenének, melyik tud tovább maradni. Nyilvánvaló, hogy mint az életben is az emberek, a kitartóbb, vagy amelyik erősebben tud kapaszkodni. A törölközőért nyúl, és megtörli az arcát.

Aztán bemegy a hálóba. A körútra néző ablakból látja, hogy a Kereskedelmi és Iparkamara épülete előtt két taxis várakozik utasra. A házfalakon kívül marad az utcazaj. Este nyolc után nincs is mi beszűrődjön, mert a városnak ez a napközben amúgy forgalmas része ilyenkor nyugodt. Mint a Kárász utca és a Dugonics tér környéke a szecessziós és klasszicista palotákkal, ami egyébként nyüzsög az egyetemistáktól.

Behúzza a sötétítőt, és hanyatt fekszik az ágyban. Hogy minél jobban kizárja a külvilágot, alkarjával eltakarja a szemét. Gondolatban újra a Pelivánban ül, arccal a bejárat felé, szemben az öreggel, ahol néhány órával azelőtt alig tudott felocsúdni a döbbenettől.

{1} József Attila: Elégia.

{2} William Shakespeare: Rómeó és Júlia, ford.: Mészöly Dezső.

{3} Munk Artur (1886–1955) szabadkai prózaíró, orvos Köszönöm addig is… című életrajzi művéből.

{4} Piros Alma.

{5} Ejtsd: Szlagyana.

{6} Kovin, magyarul 1899-ig Temeskubin, majd Kevevára.

{7} Régi jugoszláv zenék.

{8} Gastarbajterként (vendégmunkásként) dolgozzanak.