A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

José Saramago: O Evangelho segundo Jesus Cristo

Editorial Caminho, Lisboa, 1991

Copyright © 1991, José Saramago

All rights reserved

Fordította Pál Ferenc

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Hungarian translation © 2008, 2022 Pál Ferenc

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978-963-479-955-9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Pilarnak

Mivel már sokan megkísérelték rendben elbeszélni a köztünk végbement eseményeket, amint előadták azt nekünk azok, akik kezdet óta szemtanúi és szolgái voltak az igének, jónak láttam én is, miután mindennek elejétől fogva gondosan a végére jártam, neked, kegyelmes Teofil, sorrendben leírni, hogy jól megismerd azon dolgoknak bizonyosságát, amelyekre téged oktattak.

LUKÁCS 1,1–4.

Quod scripsi, scripsi
PILÁTUS

OTT LÁTHATÓ A NAP a négyszög egyik fölső sarkában, amely balra esik attól, aki nézi, a csillagkirály férfifejként jelenik meg, s vakító fénysugarak és kanyargós lángnyelvek áradnak szerteszét belőle tétova szélrózsát formázva, amely mintha nem egészen tudná, merre is akar mutatni, az arc, amely a férfifejen kirajzolódik, sír, eltorzítja a kiapadhatatlan fájdalom, a szájából kiáltás tör elő, amelyet nem hallhatunk meg, mivel ebből az egészből semmi nem létezik a valóságban, mindez előttünk csak papír és tinta, semmi más. A nap alatt egy fatörzshöz kötözött meztelen férfit látunk, derekát vászondarab övezi, s elfedi szemérmét, vagy másképpen nevezve, takargatni való részeit, a lába egy levágott oldalág csonkján nyugszik, de hogy biztosabban álljon, s le ne csússzon erről a természetes támasztékról, két szöget is átütöttek rajta. Átszellemült, szenvedést tükröző arckifejezéséből és a magasba irányuló tekintetéből ítélve valószínűleg ő a Jó Lator. Csigába göndörödő haja is olyan jel, amely biztosan erre utal, köztudott ugyanis, hogy az angyalok és az arkangyalok hordják ilyenformán a hajukat, a megtért bűnös pedig láthatólag már úton van arrafelé, hogy ezen égi teremtmények világába fölemelkedjék. Arról mit sem lehet tudni, hogy ez a fatörzs élő fa-e még, amelyet csupán azért csonkítottak meg ilyen célirányosan, hogy kivégzőeszközként használhassák, de a táplálékot azért továbbra is felszívja a földből, mivelhogy egész alsó részét eltakarja egy hosszú szakállat viselő, díszes, gazdag és hivalkodó ruhába öltözött férfiú, aki ugyan a magasba emeli a fejét, mégsem az egekbe tekint. Ezzel a méltóságteljes testtartással, ezzel a mélabús tekintettel csak Arimateai József lehet, mivel Cirénei Simon más lehetséges föltételezés híján, miután elvégezte azt, amire kényszerítették, nevezetesen, hogy ezeknek a kivégzéseknek a szokásrendje szerint segítsen az elítéltnek a keresztfát cipelni, a dolga után nézett, mert az időre megbeszélt üzlet esetleges késedelmének következményei sokkal inkább foglalkoztatták, mint a keresztre feszítendő szerencsétlen halálos kínjai. Arimateai József az a jóságos és tehetős férfiú, aki fölajánlotta egyik sírboltját, hogy benne helyezzék el a Kiválasztott testét, ámde nagylelkűségének nem sok hasznát látta a szentté, de még a boldoggá avatás esetében sem, mivel a fején nincs semmi más, csak az a turbán, amiben nap nap után az utcára megy, ellentétben ezzel az asszonnyal, akit itt látunk az előtérben, a haja meghajló, görnyedt hátára hull, de fejét dicsfény fenséges sugárkoszorúja veszi körül, úgy néz ki, mint egy kézimunka. Az biztos, hogy a térdelő asszonyt Máriának hívják, mivel eleve tudjuk, hogy minden asszony, aki itt összegyűlik, ezt a nevet viseli, s közülük csupán egyet, aki emellett még Magdolna is, lehet a neve alapján megkülönböztetni a többiektől, ennélfogva bármely szemlélődő, ha eléggé ismeri az élet alapvető tényeit, első pillantásra megesküdne rá, hogy éppen ez a nő az említett Magdolna, mert csak egy hozzá hasonlóan szabados múltú személy vehette magának azt a bátorságot, hogy egy ilyen tragikus órában ennyire mélyen kivágott ruhában és olyanképpen szűk ingvállban jelenjen meg, amely kidomborítja és hangsúlyozza mellének gömbölydedségét, s ennélfogva óhatatlanul odavonzza és rabul ejti az arra elhaladó férfiak sóvár pillantásait, súlyos kárt okozva a lelkekben, amelyeket így sodor a kárhozatba az elaljasult test. Az arcán mindazonáltal bűnbánó szomorúság tükröződik, megtört teste pedig éppenséggel egy olyan lélek fájdalmát fejezi ki, amelyet elrejt ugyan az ingerlő hús, nekünk, feladatunk szerint, mégis érzékeltetnünk kell, természetesen a lélekről beszélünk, ez a nő lehetne akár teljesen meztelen is, ha olyanképpen akarnák őt előnkbe állítani, és még akkor is tisztelettel és megbecsüléssel kellene viszonyulnunk hozzá. Mária Magdolna, ha ő az, a kezében tartja és megcsókolni készül, szavakba nem foglalható részvétteli mozdulattal, a másik asszony kezét, aki viszont úgy omlik le a földre, mintha elhagyta volna minden ereje, vagy halálos sebet kapott volna. Az ő neve is Mária, és bár másodikként esik róla szó, ahhoz semmi kétség nem fér, hogy ő az első és legfontosabb, ha jelent valamit az a központi hely, amelyet a kép alsó felében elfoglal. Könnyáztatta arca és aláhulló keze kivételével semmit sem látni a testéből, mert elfedi a dúsan redőzött palást és a köntös, amelyet derékban láthatóan durva zsinór fog össze. Idősebb, mint a másik Mária, és ez valószínűleg jó, még ha nem is az egyetlen indok arra, hogy sugárkoronájának összetettebb a rajza, mert így legalább az is kénytelen véleményt alkotni, akinek nincsen pontos tudomása a világban érvényes előjogokról, kiváltságokról és rangsorokról. Ámde figyelembe véve ezen ábrázolásoknak a magasabb és alacsonyabb rendű művészetek révén való elterjedtségét, csak egy idegen bolygó lakója, föltételezve, hogy ott nem volt ismert vagy még inkább, nem esett meg valamikor ez a dráma, nos csak ez az igazából elképzelhetetlen lény nem tudhatja, hogy az összetört asszony egy József nevű ács özvegye, számos fiú és leány édesanyja, akik közül a sorsnak avagy a sors irányítójának akaratából csak egy fiút vett szárnyaira a dicsőség, ha életében még csak úgy-ahogy, halála után annál inkább. Bal oldalra hanyatlik le Mária, annak a Jézusnak az édesanyja, akiről az imént szóltunk, és alkarjával egy másik nő csípőjén támaszkodik meg, az a nő is térdel, és az ő neve is Mária, és meglehet, hogy végül is ő az igazi Magdolna, bár nem látjuk és el sem képzelhetjük ruhájának a kivágását. Akárcsak e hármas csoportozat első asszonyalakjának, neki is a hátára hull kibomló hosszú haja, amely azonban mintha szőke volna, hacsak nem a puszta véletlennek tulajdonítható a rajz másfélesége, hogy a sokkal könnyedebb vonalvezetéssel s a hajfürtök között feltűnő üres barázdákkal a metszet készítője világosabb árnyalatúnak mutatja a haj egészét. Ezekkel a megállapításokkal nem azt akarjuk állítani, hogy Mária Magdolna valóban szőke lett volna, csupán elfogadjuk azt a többségi véleményt, amely ragaszkodik ahhoz, hogy az akár természetes módon, akár festéknek köszönhetően szőke nőkben a bűn és a kárhozat legveszedelmesebb eszközeit lássa. Mivel Mária Magdolna, ahogy ez köztudott, olyannyira bűnös nő volt, s éppolyan erkölcstelen, mint akik még nála is erkölcstelenebbek voltak, föltétlenül szőkének is kellett lennie, hogy meg ne hazudtolja az emberi nem felének kedvére vagy kárára megszerzett meggyőződését. Ennek a harmadik Máriának a másikkal összehasonlítva mintha világosabb volna az arcbőre és a haja színe, ámde nem emiatt sugalmazzuk és állítjuk azt, a mélyen kivágott ruha és a kivillanó kebel tagadhatatlan meggyőző ereje ellenére, hogy ő Magdolna. Egy másik, igencsak kétségbevonhatatlan bizonyíték erősíti meg és teszi bizonysággá az azonosságot, ez pedig az, hogy az említett asszony, jóllehet rebbenő kezével valamennyire megtartja Jézus anyjának elernyedő kezét, tekintetét mégis a magasba emeli, és ez a tekintet, amelyben igazi és szenvedélyes szerelem tükröződik, olyan erővel szárnyal fölfelé, hogy szinte magával ragadja egész testét, egész hús-vér lényét is, mint valami sugárzó fénykoszorú, amely elhalványítja a feje fölötti fénykört, s elerőtleníti a gondolatokat és az érzelmeket. Csak egy olyan asszony, aki annyira szeretett, ahogyan elképzelésünk szerint Mária Magdolna szerethetett, tud így nézni, ami döntő bizonyítékául szolgál annak, hogy ő az, csakis ő és senki más, következésképpen kizárható az a nő, aki ott van oldalt, a negyedik Mária, aki karját félig fölemelve áll, ájtatos testtartásban, de semmibe vesző tekintettel, s mellette, a metszetnek ezen az oldalán, ott áll egy fiatal férfi, szinte még kamasz, aki bal lábbal finomkodva térdet hajt, miközben oldalt lendülő jobb kezének mesterkélt, színpadias mozdulatával az asszonyok csoportja felé mutat, arra, ahol azok a földre hullva végigjátsszák a tragikus cselekményt. Ez a fürtös hajú, reszkető ajkú, zsenge ifjú, János. Akárcsak Arimateai József, testével ő is eltakarja ennek a másik fának a törzsét, amelynek magasában, ahol a fészkek helye volna, egy második meztelen férfi emelkedik az ég felé, megkötözve és szögekkel átütve, mint az első, de neki sima a haja, és lefelé fordítja a fejét, hogy lássa, ha ugyan még látja a földet, és sovány, mocskos arca szánalmat ébreszt, ellentétben a másik oldalon lévő gonosztevővel, akiben még a végső önkívületben, a haláltusa kínjai közepette is van annyi életerő, hogy olyan arcot mutasson, amelyet könnyen pirospozsgásnak képzelhetünk, élte az életét, míg rabolt, bár a színek hiányoznak a képről. Ez a sovány, sima fürtű, fejét a rá váró föld felé horgasztó, kétszeresen, halálra és pokolra is ítélt nyomorúságos emberroncs csak a Rossz Lator lehet, aki végül is következetes ember volt, mert maradt még szemernyi józanság benne, s nem tett úgy, mintha elhinné, hogy minden isteni és emberi törvény alól mentesülve elegendő a megbánás egy pillanata egy egész, gonoszsággal teli élet vagy csupán egy esendő óra megváltására. Fölötte ott látjuk a holdat, amely asszonyt formázva ugyanúgy sír és jajong, mint szemben a nap, s a fülében hatalmas karika ékeskedik, ilyen szabadosságot korábban egyetlen művész vagy költő sem engedett meg magának, és kétséges, hogy utána megengedett-e, noha ott volt már a példa. Ez a nap és ez a hold egyformán világítja meg a földet, de a fény körkörösen árad szét, és nem vet árnyékot, ezért lehet olyan pontosan kivenni, ami a láthatáron van, a háttérben, tornyok és falak, a felvonóhíd és a megcsillanó vízzel teli várárok felett néhány gótikus házorom, és amott, még hátrább, az utolsó dombok egyikének tetején egy álló vitorlájú malom. Errefelé, a perspektíva miatt közelebb, négy, sisakos, lándzsás és páncélos lovag jár körbe a hátaslován, egymással versengve végzik a nehéz iskolagyakorlatokat, de mozdulataikból kiolvasható, hogy bemutatójuk végére értek, és üdvözlik, hogy úgy mondjuk, a láthatatlan közönséget. Ugyanígy ünnep végét sejteti az a gyalogos katona is, aki már indulófélben van, és a jobb kezében valamit tart, ami ebből a távolságból szövetdarabnak látszik, de lehet akár köpeny vagy köntös is, miközben két másik katona ingerülten és bosszúsan figyeli, ha ugyan ilyen messziről bármiféle érzelmet le lehet olvasni azoknak az aprócska arcáról, akik talán játszottak és vesztettek. A tábori élet és a fallal övezett város köznapi látványa felett négy angyal lebeg, kettőjüknek egész teste látszik, sírnak, méltatlankodnak és jajveszékelnek, egyiküket kivéve, aki komoly arckifejezéssel elmerül abban a tevékenységben, hogy egy kehelybe az utolsó cseppig felfogja a Megfeszített jobb oldalából előtörő vérpatakot. Ezen a helyen, amelyet Golgotának neveznek, sokaknak kijutott ugyanez a végzetes sors, és még sokaknak ki is jut, de ez a meztelen férfi, akinek kezét és lábát odaszegezték a kereszthez, Mária és József fia, és a Jézus nevet viseli, az egyetlen, akit a jövő megtisztel a nagy kezdőbetűvel, a többiek mindörökre megmaradnak jelentéktelen megfeszítettnek. Végül is ő az, akit Arimateai József és Mária Magdolna másra nem is tekintve néz, ő az, aki könnyekre fakasztotta a napot és a holdat, ő, aki az imént még felmagasztalta a Jó Latort és megvetette a Rosszat, mivel nem értette meg, hogy nincsen semmi különbség az egyik s a másik között, és ha van is, az nem ebben áll, hiszen a Jó és a Rossz nem létezik önmagában, mindegyikük csupán a másik hiánya. A feje fölött, ezernyi sugár kévéjében, a napnál és a holdnál is fényesebben egy római betűkkel írt fölirat hirdeti, hogy ő a Zsidók Királya, a fejét pedig egy fájdalmas tüskekorona övezi, mint azokét az emberekét, akik úgy hordják, hogy nem is tudnak róla, különösen, ha nem is kifelé hull tőle a vérük, és azt sem tehetik meg, hogy saját személyük királyai legyenek. Jézus lába alatt nincsen támaszték, mint a latroknak, teste egész súlyával a vízszintes gerendára szegezett kezén függene, ha nem pislákolna még benne valami élet, csak annyi, hogy a térdét megfeszítve egyenesen tartsa magát, de hamarosan kiszáll belőle ez az élet, mert a mellén ütött sebből egyfolytában buzog a vér, ahogy erről már szó esett. A két ék között, amelyek függőleges helyzetben rögzítik a keresztet, és hozzá hasonlóan hatolnak le a földön megnyíló sötét hasadék mélyére, ebbe a földön ütött sebbe, amely nem kevésbé gyógyul be, mint bármely emberi sír, van egy koponya, egy lábszárcsont és egy lapockacsont, de minket a koponya érdekel, mert a Golgota ezt jelenti, koponya, az egyik szó nem látszik ugyanolyannak, mint a másik, de észrevennénk valamicske különbséget, ha ahelyett, hogy koponya és Golgota, azt írnánk, golgota és Koponya. Nem tudni, ki rakta ide ezeket a csontokat, és milyen céllal tette, hogy csupán ironikus és hátborzongató figyelmeztetésül szánta-e a boldogtalan kivégzetteknek jövendő állapotukról, mielőtt még földdé, porrá és semmivé változnának. De akad olyan is, aki azt állítja, hogy ez magának Ádámnak a koponyája, mely ősrégi földtörténeti rétegekből bukkant elő, és mivel oda már nem térhet vissza, arra ítéltetett, hogy örökösen ott legyen a szeme előtt a föld, az egyetlen lehetséges, de immár mindörökre elveszett édenkert. Arra hátul, ugyanott, ahol a lovasok már az utolsó kört róják, egy ember távolodik, de a fejét visszafordítja errefelé. Bal kezében vödröt visz, a jobb kezében nádszálat. A nádszál végén valószínűleg szivacs van, de ezt innen nehéz kivenni, a vödörben pedig, megesküdnénk rá, hogy ecetes víz. Ez az ember majd egy napon, és attól fogva mindörökre, áldozatául esik annak a rágalomnak, hogy rosszindulatból vagy tréfából ecetet adott Jézusnak, amikor az vizet kért, pedig bizonyosan a nála lévő ecet és víz keverékből adott, amit a legelőkelőbbek használtak szomjuk csillapítására, ahogy az abban a korban közismert és szokásos volt. Elmegy, nem marad ott végig, megtette, amit tudott, hogy enyhítse a három elítélt halálos szomjúságát, nem tett különbséget Jézus és a Latrok között, azon egyszerű ok miatt, hogy mindezek földi dolgok, amelyek itt maradnak lent, a földön, és az egyetlen lehetséges történet születik meg belőlük.

SOKÁ ELTART MÉG AZ ÉJSZAKA. Az olajmécses az ajtó mellett egy szögre akasztva világol, de a lángja, mint egy apró, fényes mandulaszem, reszkető és állhatatlan libegésével alig képes visszafogni azt a súlyos sötétséget, amely körbeöleli s csordultig betölti a házat, behatolva a legeldugottabb sarkokba is, ahol már úgy megsűrűsödik a homály, hogy szinte tapintható. József váratlanul felriadt, mintha valaki hevesen megrázta volna a vállánál fogva, de ez csak egy legott szertefoszló álom élménye lehetett, mert ebben a házban csak ő él meg a felesége, aki meg sem mozdult, alszik. Nem szokott így fölserkenni az éjszaka közepén, rendszerint addig nem ébred föl, míg az ajtó széles hasadéka hidegen és szürkén ki nem válik lassan a sötétségből. Számtalanszor gondolta már, hogy el kellene fednie, mi sem volna könnyebb egy ácsnak, mint kiszabni és fölszögelni oda egy egyszerű lécmaradékot, de annyira hozzászokott már, hogy amint kinyitja a szemét, ott látja maga előtt azt a függőleges fénysávot, a nappal hírnökét, hogy végtére úgy képzelte, és fönn sem akadt a gondolat képtelenségén, ha nem volna ott, talán nem is tudna kikászálódni az álom, a saját teste és a világ sötétségéből. Az ajtó hasadéka hozzátartozott a házhoz, mint a falak vagy a tető, mint a tűzhely vagy a döngölt földpadló. Halkan, hogy föl ne ébressze a feleségét, aki aludt tovább, elmormolta a nap első imádságát, amelyet mindig akkor kell elmondani, amikor valaki visszatér az álom titokzatos birodalmából, Hálát adok neked, mi Urunk, Istenünk, a mindenség királya, hogy könyörületed hatalma által épségben és változatlanul visszaadod nekem a lelkem. Talán mert még nem volt egészen ébren mind az öt érzéke, ha ugyan abban a korban, amelyről beszélünk, az emberek nem éppen tanulták egyik-másik érzék használatát, vagy ellenkezőleg, épp elveszítettek olyanokat, amelyeknek ma hasznát vehetnénk, József úgy nézett önmagára, mintha távolról figyelné, miképpen tölti be testét egy lélek, amelyik lassanként visszatér belé, hasonlóan ahhoz a vékonyan csordogáló vízhez, amely a vízerek kanyargós útjain haladva behatol a földbe, egészen a legmélyebb gyökerekig, és azután a szárak és levelek belsejében szállítja a tápanyagot. És látva azt, hogy milyen fáradságos volt ez a visszatérés, ahogy elnézte maga mellett a feleségét, az a nyugtalanító gondolata támadt, hogy alvó asszonya igazából egy olyan test, amelyet elhagyott a lélek, hiszen a lélek nincs jelen az alvó testben, különben nem volna értelme mindennap hálát adni Istennek, amiért mindennap visszaadja nekünk ébredéskor, és ekkor egy belső hang megkérdezte, Ki álmodja bennünk azt, amit álmodunk, Talán az álmok a lélek emlékei a testről, jutott az eszébe ezután, és ez elfogadható válasz volt. Mária megmozdult, a lelke bizonnyal a közelben volt már, bent a házban, de végül mégsem ébredt fel, az álom játszott csak vele, azután egy mélyet sóhajtva röviden felnyögött, és kígyózó mozgással, öntudatlanul odasimult a férjéhez, amit ébren soha nem mert volna megtenni. József a válláig fölhúzta a durva és érdes takarót, kényelmesebben elhelyezkedett a gyékényen, de nem húzódott el. Érezte, ahogy az asszony melege, amelybe különböző kipárolgások vegyültek, mintha egy szárított füvekkel teli ládikából áradna, fokozatosan áthatol köntöse vászonszövetén, és elvegyül az ő testének melegével. Azután lassan leeresztette a szemhéját, megfeledkezett a gondolatairól, elengedte a lelkét, és átadta magát a visszatérő álomnak.

Csak akkor ébredt fel megint, amikor a kakas kukorékolt. Az ajtó hasadékán át szürkés, bizonytalan, piszkos vízre emlékeztető fény szivárgott befelé. Az idő türelemmel kivárta, hogy az éjszaka ereje elfogyjon, és most előkészítette a tájat, hogy a reggel beköszöntsön a világra, ahogy tegnap is és mindig, ám igazából nem azokban a csodálatos időkben járunk, amikor a nap, amelynek annyit köszönhetünk, jóindulatában képes volt égi útján megállni Gábaon felett, és így Józsué komótosan legyőzhette az öt királyt, akik a városát ostromolták. József felült a gyékényen, félretolta a takarót, és ebben a pillanatban a kakas másodszor is kukorékolt, eszébe juttatva, hogy tartozik még egy imádsággal, azzal, amelyben a kakas azon érdemeiről kell megemlékezni, amelyekkel a többi teremtménye sorában a Teremtő felruházta, Áldott légy, mi Urunk, Istenünk, a mindenség királya, aki értelmet adtál a kakasnak, hogy megkülönböztesse a nappalt az éjszakától, ezt mondta József, és a kakas harmadszor is kukorékolt. Megszokott dolog volt, hogy ezeknek a hajnaloknak az első sugarára a szomszédság kakasai válaszoltak egymásnak, ma azonban némák maradtak, mintha az éjszaka számukra még nem ért volna véget, vagy alig kezdődött volna el. József csodálkozva figyelte asszonya körvonalait, furcsállta mély álmát, pedig a legkisebb zajra is fel szokott riadni, mint egy madár. Mintha valami külső erő Máriára ereszkedve, vagy ott lebegve fölötte, a földhöz préselné a testét, ámde teljes mozdulatlanságra mégsem késztetné, a félhomály ellenére látni lehetett, hogy váratlan remegések futnak át a testén, mint mikor egy medence vizét fodrozza a szél.

Rosszul van, gondolta, de valami sürgető érzés elterelte a figyelmét a feltámadó aggodalomról, váratlan vizelési inger, amely ugyancsak szokatlan időben érte, mivel ez a szükség rendszerint később nyilatkozott meg nála, és ilyen erővel még egyszer sem jelentkezett. Fölkelt, vigyázva, hogy a felesége észre ne vegye, mire készül, mert benne áll az írásokban, hogy bármiképpen is, de meg kell őrizni egy férfi tekintélyét, noha van, amikor ez nem valósítható meg tökéletesen, aztán a megcsikorduló ajtót lassan kinyitva kiment az udvarra. A hajnali szürkület ilyenkor vonja be fakó fényével a világ színeit. Odament az alacsony szárnyékhoz, amely a szamár istállójául szolgált, és miközben megkönnyebbült, félig-meddig tudatos elégedettséggel hallgatta az alomnak csapódó vizeletsugár erős hangját. A szamár hátrafordította a fejét, dülledt szemét megcsillantva a sötétségben, azután erőteljesen megrázta szőrös fülét, és visszadugta az orrát a jászolba, vastag, érzéki ajkaival kutatva porciójának maradéka után. József odalépett a mosdóvizes korsóhoz, megdöntötte, vizet csorgatott a kezére, és azután, miközben a köntösében kezet törölt, Istent magasztalta, amiért végtelen bölcsességében megalkotta és megteremtette az emberben azokat a nyílásokat és edényeket, amelyek az élethez szükségesek, mert ha valamelyikük indokolatlanul elzáródna vagy megnyílna, az bizonnyal az ember halálát okozná. József fölnézett az égre, és a szíve megtelt ámulattal. Messze volt a napkelte, és az égi térségeken még nyoma sem látszott a pirkadat vöröses árnyalatainak, se egy fakó rózsaszín, se az éretlen cseresznye halványpirosából egy ecsetvonásnyi, semmi, csupán az a szemhatártól szemhatárig terjedő, már amennyire ezt a szűk udvar falai közül látni lehetett, apró, kisimított pihékre emlékeztető, alacsonyan járó felhők végtelen takaróján szétterülő egybefüggő szederjes szín, amely lassan szertezilálódik, és fénnyel telik meg azon az oldalon, ahol előbukkan majd a nap, és egyre sötétül a másik oldal felé, míg el nem vegyül az éjszaka maradékával. József soha életében nem látott ehhez hasonló égboltot, bár az öreg emberekkel folytatott hosszú beszélgetésekben nemegyszer esett szó csodálatos légköri jelenségekről, amelyek mind Isten hatalmát bizonyították, olyan szivárványokról, amelyek az égbolt felét beborították, káprázatos lépcsősorokról, amelyek olykor összekötötték a mennyboltot a földdel, gondviselésszerű mannaesőkről, de soha még erről a rejtelmes fényről, amely éppúgy lehetett az idők kezdetének, mint az idők végének a jele, ahogy ott lebegett időtlenül a világ felett, mint valamiféle tető abból az ezer és ezer apró felhőből, amelyek szinte érintették egymást, minden irányban szerteszóródva, akárcsak a sivatagban a kövek. Félelem töltötte el a szívét, elképzelte, hogy eljött a világ vége, és ő, ott állva, egyetlen szemtanúja Isten utolsó ítéletének, igen, ő az egyetlen, végtelen csöndesség járja át a földet, akárcsak az egeket, semmi zaj nem hallatszik a szomszédos házak felől, még egy hang, gyereksírás, ima vagy káromkodás, szél dúdolása, kecske mekegése, kutya ugatása sem. Miért nem kukorékolnak a kakasok, mormolta, aztán megismételte a kérdést, szorongva, mintha a kakas kukorékolása volna a megmenekülés utolsó reménysége. Akkor az ég elkezdett változni. A szederjes derengés lassan-lassan, szinte észrevétlenül megszínesedett, és halványan rózsálló fény járta át a felhőkből összeálló tető belső oldalát, aztán vörösbe fordult, és amíg teljesen el nem tűnt, ott is volt, meg nem is, ezután a mindenség fényes széllökésekké robbant, aranylándzsákká esett szét, amelyek mély sebet ejtve áthatoltak a felhőkön, miközben azok, nem tudni, miért, sem azt, miképpen, megnőttek, irdatlan nagyok lettek, roppant hajók, amelyek izzó vitorláikkal siklottak a végre szabaddá vált égen. József lelke, immár félelem nélkül, kitárult, szeme tágra nyílt a csodálkozástól és az áhítattól, nem mindennapi látványban volt része, ráadásul ő volt az egyetlen szemtanú, a szája messze hangzó szavakkal dicsőítette, ahogy illendő, a természet művének megalkotóját, amikor az egek örökkönvaló fönsége, tökéletes kimondhatatlanságában nem várhat el az embertől mást, csupán a legegyszerűbb szavakat, Magasztallak, Uram, ezért, azért, amazért. Kiejtette ezeket a szavakat, és ebben a pillanatban az élet neszezése, mintha csak az ő hangja hívta volna elő, vagy váratlanul belépett volna egy olyan ajtón, amelyet valaki szélesre tárt, a következményeken nem sokat gondolkodva, betöltötte azt a teret, amelyet korábban csend járt át, s csupán véletlenszerű apró térségeket, kicsinyke felületeket hagyott meg neki, mint amilyenek azok a parányi tavacskák, amelyeket a susogó erdők körbeölelnek és magukba rejtenek. A reggel fölszállt, szétterjedt, és szinte elviselhetetlenül gyönyörű látványt nyújtott, két hatalmas kéz földobott a levegőbe és szárnyára bocsátott egy kápráztató, óriás paradicsommadarat, fénylő legyezővé nyitva szét a pávafarok ezerszemű körtáncát csak azzal, hogy a közelben dalra fakasztott egy névtelen madarat. Föltámadó szél fuvalma csapott József arcába, meglengette a szakállát, meglobogtatta a köntösét, azután megpördült körülötte, mint a sivatagon át vágtató forgószél, de az is lehet, hogy mindaz, amit érzett, nem volt több, mint a vér hirtelen megtolulásából fakadó kábulat, az a kígyózó borzongás, amely úgy futott végig a hátán, mint egy tüzes ujj, egy másik, még sürgetőbb igény előjele.

József, mintha az örvénylő levegőoszlop belsejében mozogna, belépett a házba, bereteszelte maga mögött az ajtót, s a hátát nekivetve állt egy kis ideig, várva, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályhoz. Mellette a mécses haloványan világolt, fölöslegesen, mert szinte nem is volt fénye. Mária a hátán feküdt, ébren volt és figyelt, mereven nézett egy pontra maga előtt, mintha várt volna valamire. József szó nélkül lépett közelebb, és lassan felhajtotta az asszonyról a takarót. Mária elfordította a tekintetét, és éppen csak fölhúzta egy kissé a köntös alsó részét a hasa magasságáig, amikor a férfi már ráhajolt, és ugyanazt tette a saját köntösével, eközben Mária széttárta a lábát, vagy már álmában megtette és így is maradt, szétnyitott lábakkal, akár megmagyarázhatatlan reggeli lustaság vett rajta erőt, akár a férjes asszony előérzetének engedett, ismerve a kötelességét. Isten, aki ott van mindenütt, ott volt, de mivel az volt, ami, puszta szellem, nem láthatta, ahogy az egyik bőre érinti a másik bőrét, a férfi teste belehatol a nő testébe, mert egyik is, másik is erre teremtetett, és akkor valószínűleg már ott sem volt, amikor József szent spermája szétáradt Mária szent bensőjében, szentek voltak mindketten, egyik az élet forrása, másik a kelyhe, igazából vannak olyan dolgok, amelyeket maga Isten sem ért, noha ő alkotta meg őket. Mivel Isten kiment az udvarra, nem hallhatta azt az elhaló, szinte hörgő hangot, amely a férfi szájából tört elő a beteljesülés pillanatában, és még kevésbé azt a könnyű sóhajt, amelyet az asszony nem tudott visszafojtani. Csak egy percig vagy még addig sem pihent József Mária testén. Miközben az asszony lefelé húzgálta köntösét, betakarózott, és elfedte karjával az arcát, a férje, a ház közepén állva, égnek emelt karral, tekintetét a mennyezetre szegezve elmondta azt a minden más imánál borzongatóbb imádságot, amelyet csak férfi vehet a szájára, Áldott légy, Uram, Istenem, a mindenség királya, hogy nem nőnek teremtettél. Nos, ekkor Isten már nem volt az udvarban sem, mert nem remegtek meg a ház falai, le sem omlottak, és a föld sem nyílt meg. Csak Máriát lehetett hallani, most először, amint alázatosan azt mondja, mert a nőktől elvárják, hogy mindig ilyen hangon szólaljanak meg, Áldott légy, Uram, hogy akaratodnak megfelelően alkottál meg, nos, ezek között és a már ismert, fennhangon elmondott szavak között semmi különbség nincsen, figyeljük csak meg, A szolgálóleányod vagyok, Uram, teljesedjék be rajtam a szavad, nyilvánvaló, hogy aki ezt mondta, az végtére a másikat is mondhatta volna. Azután az ács József felesége felkelt a gyékényéről, a férje gyékényével együtt föltekerte, utána pedig összehajtogatta a közös takarót.

JÓZSEF ÉS MÁRIA GALILEA TARTOMÁNYBAN, egy Názáret nevű kis faluban lakott, ahol kevésből kevesen éltek, s a házuk éppen olyan volt, mint a legtöbb ház, téglából és agyagból összerótt, esetlen kockaforma, szegény a többi szegény között. Semmi építőművészeti lelemény, csak egy fáradhatatlanul ismételt forma elcsépelt egyhangúsága. Abból a célból, hogy egy kevés építőanyagot megtakarítsanak, hozzáépítették a domboldalhoz, nekitámasztva a lejtőnek s belül kimélyítve, ilyenformán egy teljes hátsó falhoz jutottak, ami még azzal az előnnyel is járt, hogy könnyen föl lehetett jutni a lapos tető teraszára. Azt már tudjuk, hogy József a szakmáját tekintve ács, és meglehetős ügyességgel gyakorolja a mesterségét, de ahhoz már hiányzik a tehetsége, hogy mesterművet alkosson, ha valami finomabb munkára kap megbízást. Ne háborítsa föl a türelmetlenebbeket ez a fogyatékosság, mivel az idő és a tapasztalat, a maga komótosságával, még nem elegendő ahhoz, hogy a mindennapi munkában is érzékelhető módon gyarapítsa egy olyan ember szakmai tudását és esztétikai érzékenységét, aki alig múlt húszesztendős, és egy ilyen szegényes lehetőségeket és még ennél is szerényebb szükségleteket kínáló földön él. Mindazonáltal, mivel nem akarjuk az emberek érdemeit csupán szakmai hozzáértésük zsinórmértéke szerint meghatározni, el kell mondanunk, hogy ifjú kora ellenére József a legájtatosabb és legigazabb férfiú, akit csak találni Názáretben, pontos a zsinagógában, lelkiismeretes kötelességeinek teljesítésében, és bár nem volt akkora szerencséje, hogy Isten olyan ékesszólással ruházza föl, amely által kiválik az átlagos halandók közül, képes szabatosan beszélni és találóan érvelni, különösen akkor, ha alkalom nyílik arra, hogy beszédébe a mesterségével kapcsolatos költői képet vagy metaforát szőjön bele, olyanformát, mint a mindenség ácsmunkája. Mivel azonban eredendően hiányzik belőle az igazán teremtő képzelet szárnyalása, rövid életében egyszer sem lesz képes olyan példabeszédre, amelyre emlékezzenek, olyan bölcs mondásra, amely érdemes arra, hogy megmaradjon a Názáretben élők emlékezetében és továbbszálljon az utódokra, és még kevésbé olyan szemléletes összegezésre, amellyel a szentlecke példázata azon nyomban olyképpen nyer értelmet a kristálytiszta szavakban, hogy attól fogva elutasít magától bármiféle alkalmatlan szövegmagyarázatot, vagy éppen ellenkezőleg, olyannyira homályosan vagy kétértelműen nyilatkozik meg, hogy az eljövendő korokban tudós emberek és szakértők kedvenc vesszőparipájává válik.

Ami Mária képességeit illeti, egyelőre, bár nagyon keresünk, mégsem találunk egyebet, mint amit joggal elvárhatunk egy olyan valakitől, aki még tizenhat éves sincsen, és ugyan férjes asszony már, mégis csak egy törékeny kislány, filléres jószág, s bár azokban az időkben más pénznemet használtak, az ilyen értéktelen fémpénz mindennapos volt. Mária vékonyhúsú teremtés, mégis annyit dolgozik, mint a többi asszony, kártolja, fonja, szövi az otthon szükséges ruhaneműket, minden áldott nap megsüti a házi tűzhelyen a család kenyerét, lemegy a forráshoz, hogy vizet hozzon, azután kaptat hegynek fölfelé, a meredek ösvényeken, egy hasas korsó a fején, egy kancsó a csípőjén megtámasztva, utána pedig, estefelé, az Úr útjain és puszta vidékein száraz ágakat gyűjt és elhullott torzsákat keres, visz magával egy kosarat is, amelybe az állatok száraz ürülékét rakja, meg a bogáncsot és olyan tüskés gallyakat, amelyekből oly sok található Názáret dimbes-dombos vidékein, ennél jobbat nem is gondolhatott volna ki Isten arra, hogy tüzet gyújtsanak vele, és koronát fonjanak belőle. Mindez a felhalmozott készlet inkább egy szamár hátára illő teher volna, ha nem állna fönn az a fontos körülmény, hogy a hátasjószág Józsefet tartozik szolgálni azzal, hogy fát szállít. Mezítláb megy Mária a forráshoz, mezítláb megy Mária a mezőre, szegényes ruhájában, amely a munkában még inkább elkoszolódik és elhasználódik, ezért mindig mosni és javítgatni kell, a férjnek jár az új ruha és a körültekintő gondoskodás, az asszonyok errefelé bármivel megelégszenek. Mária eljár a zsinagógába, de az oldalajtón lép be, ahogy a törvény a nőknek előírja, és ha, tételezzük föl, ott van ő és harminc társnője, vagy akár Názáret valamennyi asszonya, vagy Galilea teljes női lakossága, várniuk kell, hogy legalább tíz férfi összegyűljön, és a vallási szertartást, amelyen csak tétlen szemlélőként vannak jelen, megtarthassák. Józseffel, a férjével ellentétben Mária se nem ájtatos, se nem igaz, de nem ő a bűnös ebben az erkölcsi eltévelyedésben, az a nyelv a bűnös, amelyen beszél, ha ugyan nem azok az emberek, akik a nyelvet megalkották, mert ezen a nyelven az igaz és az ájtatos szónak nincsen nőnemű alakja.

Nos, egy szép napon, mintegy négy héttel az után a feledhetetlen hajnal után, amikor az égen úszó felhők olyan különös, szederjes színben jelentek meg, József otthon volt, s mert napnyugta idején történt mindez, éppen a vacsoráját ette, a földre telepedve és kezével nyúlva a tálba, ahogy általános szokás volt akkoriban, Mária pedig állt, és arra várt, hogy befejezze és utána ő is ehessen, mindketten hallgattak, az egyik, mert nem volt semmi mondanivalója, a másik pedig, mert nem tudta, hogyan mondja el, ami a fejében motoszkál, akkor az udvari kapun bezörgetett egy ágrólszakadt kéregető, ami ugyan nem számított teljesen ritkaságnak, errefelé mégsem esett meg gyakran, tekintettel arra, milyen nyomorúságos volt a falucska és lakóinak nagyobb része, s akkor még nem vettük számításba a kéregetésből élő emberek éleselméjűségét és jártasságát minden olyan esetben, amikor számot kellett vetni a valószínűséggel, amely ebben az esetben minimális volt. Mária mindazonáltal abból az apróra vágott hagymával elkészített lencséből és csicseriborsó-kásából, amelyet vacsorára készített maguknak, jókora adagot kimert egy csuporba és kivitte a koldusnak, aki az evésnek nekikészülődve letelepedett a földre, a kapun kívül, s onnan el nem mozdult. Máriának nem kellett fennhangon jóváhagyást kérnie a férjétől, aki egy biccentéssel adott engedélyt vagy utasította őt, mert tudvalevő, hogy felesleges a szó az olyan korokban, amikor egy puszta mozdulat elég ahhoz, hogy megöljenek vagy életben hagyjanak valakit, akár a cirkuszi játékokban, ahol a császárok hüvelykujjal mutatnak a mélybe vagy a magasba. Ez az esti szürkület is csodálatos volt, bár másképpen, ezernyi felhőfoszlány szállongott körös-körül, rózsa-, gyöngyház-, lazac-, cseresznyepiros színűek, ilyen a földi szóhasználat, hogy megérthessük egymást, mert ahogyan az összes többinek, ezeknek a színeknek sincsen tudomásunk szerint nevük az égben. A koldus bizonyosan napok óta hordozza magával az éhséget, ami már igazi éhség, s ezért is kaparja ki és nyalja tisztára percek alatt a tálat, aztán már zörget is be a kapun, hogy a szilkét visszaadja, és köszönetet mondjon a jótéteményért. Mária kaput nyitott, a kéregető ott állt, de váratlanul megnőtt, sokkal magasabbnak látszott, mint az előbb, végül is lehet abban igazság, amit mondanak, hogy nagy különbség van a között, hogy valaki evett már vagy csak enni fog, mivel annak az embernek mintha fénylett volna az arca és szikrákat vetett volna a szeme, elnyűtt és rongyos ruhája pedig laffogott a nem tudni, merről fúvó szélben, és ez a szüntelen libegés-lobogás annyira megzavarta a szemünket, hogy a rongyok egy pillanatra finom és pompás kelmének látszottak, amit csak az hisz el, aki látja. Mária kinyújtotta a kezét, hogy átvegye az agyagcsuprot, amely valamiféle tényleg csodálatos optikai érzékcsalódás következtében, talán az égbolt változó fényeinek hatására, mintha a legtisztább aranyból készült billikommá változott volna át, és abban a pillanatban, amikor a csupor átkerült az egyik kézből a másikba, a koldus zengő hangon azt mondta, mert ez a Krisztus szegénye még ebben is megváltozott, Az Úr áldjon meg téged, asszony, és adjon annyi gyermeket, amennyi a férjednek tetszik, de ne engedje az Úr, hogy olyannak lásd valaha is őket, ahogyan engem most látsz, mert az élet ezerszer is gyötrelem, ha nincsen hová lehajtanom a fejem. Mária úgy tartotta a csuprot két kezének mélyedésében, tálkát a tálkában, mintha arra várna, hogy a koldus beletegyen valamit, az pedig egy szót sem szólva, így is cselekedett, mélyen lehajolt, és fölvett egy marék földet, azután kiegyenesedve, lassan átpergette az ujjai között, és tompa, zúgó hangon azt mondta, Agyagot az agyaghoz, port a porhoz, földet a földhöz, semmi nem kezdődik el, aminek vége ne lenne, minden, ami elkezdődik, abból születik meg, ami véget ért. Mária összezavarodott, és megkérdezte, Ez mit jelent, de a koldus csak ennyit válaszolt, Asszony, gyermeket hordozol a méhedben, az embernek ennyi adatik csupán, elkezdeni és bevégezni, bevégezni és elkezdeni. Honnan tudod, hogy teherben vagyok, A has még nem kezd el növekedni, de a gyermek már ott csillog az anyák szemében, Ha így van, a férjemnek meg kellett volna látnia a szememben azt a gyermeket, akit bennem támasztott, Talán nem néz rád, amikor te őt nézed, Te ki vagy, hogy nem kellett ezt az én számból hallanod, Angyal vagyok, de erről jobb, ha senkinek sem beszélsz.

Abban a szempillantásban a csillogó-villogó ruha visszaalakult rongyos gönccé, a roppant, óriás alak összement és megtöpörödött, mintha egyik pillanatról a másikra lángnyelvek nyaldosták volna körül, a csodálatos átalakulás éppen idejében történt, Istennek legyen hála, akárcsak az ezt követő meggondolt távozás, mert József már megindult a kapu felé, kicsalták a hangok, amelyek halkabbak voltak annál, ahogy egy illendő beszélgetésnél szokásos, de még inkább az, hogy a felesége olyan hosszasan elmaradt, Mi mást akart még tőled az az ágrólszakadt, Mária pedig, aki nem tudta, mit mondhatna a maga szavaival, csak annyit válaszolt, Agyagot az agyaghoz, port a porhoz, földet a földhöz, semmi nem kezdődik el, aminek vége ne lenne, semmi nem fejeződik be, ami ne kezdődne el, Ezt mondta, Igen, és még azt is, hogy a férfiak gyermekei ott csillognak az asszonyok szemében, Nézz rám, Nézek, Mintha valami csillogást látnék a szemedben, szólt József, és Mária így válaszolt, A te fiad. Az esthomály kékes árnyalatokat kapott, már átjárták az este első színei, és most úgy tetszett, mintha a csupor belsejéből valami fekete fény sugározna, amely olyan vonásokat rajzolt Mária arcára, amelyek soha nem voltak az övéi, a szeme pedig láthatólag egy nála sokkal idősebb valakinek a szeme volt. Terhes vagy, kérdezte meg végül József, Igen, felelte Mária, Miért nem mondtad meg előbb, Ma akartam megmondani, csak arra vártam, hogy befejezd az evést, És akkor jött ez a koldus, Igen, Még miről beszélt, mert ebbe az időbe még más is belefért, Hogy az Úr adjon nekem annyi fiút, amennyit csak te akarsz, Mi van abban a csuporban, ami ennyire fénylik, Föld, A humusz fekete, az agyag zöldes, a homok fehér, s a három közül csak a homok csillog, ha rásüt a nap, most pedig éjszaka van, Nő vagyok, nem tudom megmagyarázni, a koldus lehajolt, fölmarkolta a földet, és belecsorgatta, miközben ezeket a szavakat mondta, A földet a földhöz, Igen.

József kinyitotta a kertkaput, és körbejártatta a tekintetét. Már nem látom, eltűnt, mondta, de Mária nyugodtan elindult a ház felé, tudta, hogy a koldust, ha valóban az, aminek mondta magát, csak akkor lehet látni, ha ő is úgy akarja. Lerakta a csuprot a tűzhely párkányára, a hamuból kicsippentett egy parazsat, hogy meggyújtsa a mécsest, addig fúvogatta, míg föl nem lobbant a kis láng. József belépett, az arcán kérdő kifejezés ült, a tekintete tanácstalanságot és bizalmatlanságot tükrözött, amit azzal szeretett volna leplezni, hogy egy pátriárka kimértségével és méltóságával mozgott, ami egyáltalán nem illett ifjú korához. Elővigyázatosan, mintha attól tartana, hogy meglátja valaki, belekukkantott a csuporba, a fényt sugárzó földet nézte, az arca ironikusan kétkedő kifejezést öltött, ám ha ezzel férfi voltát akarta megmutatni, hiábavalóan mesterkedett, mert Mária a földre sütötte a tekintetét, és mintha nem is lett volna ott. József egy pálcával megkeverte a földet, és ingerülten tapasztalta, hogy amikor megmozgatja, elapad a fénye, de utána újra sugározza magából azt az állandó sápadt fényességet, amelyet gyorsan kígyózó csillámlások törtek meg, Nem értem, biztosan valami titok lappang ebben a dologban, vagy a földet már úgy hozta magával, és te azt hitted, hogy ott markolta föl, ezek a varázslók fortélyai, még senki nem látta, hogy Názáret földje fénylett volna. Mária nem válaszolt, megette, ami kevés a hagymás lencséből és a csicseriborsó-kásából maradt, s evett hozzá egy darabka olajba mártott kenyeret. A kenyeret megtörve így szólt, miként a törvényben meg van írva, de szerényen, ahogyan a nőhöz illik, Áldott légy, Adonáj, Istenünk, a mindenség királya, aki a földből kisarjasztod a kenyeret. Hallgatagon evett, miközben József a gondolataiba mélyedt, mintha a Tóra egy versét vagy a próféták szavait magyarázná a zsinagógában, és eltöprengett azon a mondaton, amelyet az imént hallott a feleségétől, és amit ő is el szokott mondani, ha megtöri a kenyeret, megpróbálta elképzelni, milyen lenne az az árpa, amely fénylő földből kisarjadva hoz termést, milyen lenne a belőle sütött kenyér, és mifajta fényt hordoznánk magunkban, ha ez volna a táplálékunk. Bizonyos vagy benne, hogy a koldus ott markolta föl a földet, kérdezte meg újra, és Mária azt válaszolta, Igen, bizonyos vagyok benne, És előtte nem fénylett, Lent a földön nem fénylett. Ennek a bizonyosságnak meg kellett volna ingatnia azt a következetes bizalmatlanságot tanúsító alapállást, amelyet minden férfinak ki kell nyilvánítania, ha általában a nők, különösképpen pedig a feleségük szavaival és tetteivel szembesülnek, de József, akárcsak bármely más, abban a korban és azon a tájon élő férfi, igen helyénvalónak fogadta el azt a tanítást, amely szerint az a legbölcsebb férfi, aki a legjobban képes ellenállni az asszonyi furfangnak és cselvetésnek. A bölcs ember keveset beszél a nőkkel, és még kevesebbet hallgatja őket, ha nem felejtette el Josephat ben Johanan rabbi intéseit, akinek okos szavai fölülmúlták mindenki másnak a bölcsességét, A férfitól halála óráján számon kérik mindazon felesleges beszélgetéseket, amelyeket a feleségével folytatott. József föltette magának a kérdést, hogy ez a Máriával folytatott beszélgetés a feleslegesek számát szaporítja-e, és arra a következtetésre jutott, hogy igen, figyelembe véve az esemény különösségét, és megesküdött magában, hogy soha nem feledi el a vele egy nevet viselő rabbi, tudni való ugyanis, hogy Josephat ugyanaz, mint József, szent szavait, hogy ne gyötörje kései lelkifurdalás, ha békességben, és Isten akaratából, elkövetkezik a halál órája. Végezetül elgondolkodott, hogy a zsinagóga véneinek tudomására hozza-e az ismeretlen koldus és a fénylő föld gyanús esetét, s úgy döntött, hogy meg kell tennie, a lelkiismerete és a házi tűzhely nyugalmának védelmében.

Mária befejezte az evést. Kivitte a csuprokat, hogy elmossa őket, kivéve azt, talán ezt mondanunk sem kell, amelyikből a koldus evett. Két fény világolt most a házban, a mécses lángja, amely kínlódva harcolt a hirtelen beálló sötétséggel, és az a másik világító, villódzó, mégis állandó fénykör, mint egy olyan nap sugárkoronája, amely nem szánja rá magát, hogy felkeljen. Mária a földön ült, és még várta, hogy férje odaszól neki valamit, de Józsefnek már nincs mit mondania, azzal van elfoglalva, hogy a fejében összerakja a vének tanácsa előtt másnap elmondandó beszédének mondatait. Bosszantja, hogy nem tudja pontosan, mi történt a felesége és a kéregető között, vajon mit mondhattak még egymásnak, de nem akarja még egyszer megkérdezni tőle, mivel nem remélheti, hogy valami újat is hozzátesz az elmondottakhoz, neki azonban valóságosnak kellene elfogadnia a kétszer is elhangzott elbeszélést, és ha a felesége hazudik, arról ő nem szerez tudomást, az asszony viszont tudja, hogy hazudik és hazudott, és titokban, a köpenye rejtekében kineveti őt, ahogyan jó okkal feltételezhető, hogy Éva is kinevette Ádámot, természetesen még inkább alattomban, mert akkoriban még nem volt köpeny, ami mögé elbújhatott volna. Amikor idáig eljutott, József gondolatban megtette a következő és elkerülhetetlen lépést, a titokzatos koldus már úgy jelent meg a szemében mint a Kísértő küldötte, aki, mivel annyit változtak az idők, és az emberek immár körültekintőbbek lettek, nem próbálkozott naivul azzal, hogy egy bizonyos gyümölcsöt kínáljon fel, hanem inkább egy másfajta igézettel, a fénylő föld ígéretével jött, és ennek érdekében, szokás szerint, a nők hiszékenységére és rosszmájúságára épített. Józsefnek fő a feje, de elégedett magával, és azokkal a következtetésekkel, amelyekre jutott. Mária a maga részéről semmit sem tudva a démonológiai elemzés kanyargós útjairól, amelyekbe a férje gondolatai belevesztek, másrészt arról a felelősségről, amelyet neki rónak föl, megpróbálja megérteni azt a különös hiányérzetet, amelyet azóta érez, hogy a terhességéről beszélt a férjének. Nem belső hiányról van szó bizonyosan, mert ő is nagyon jól tudja, hogy mostantól fogva és a szó legszorosabb értelmében az a valami eltölti a belsejét, hanem egészen pontosan valami külső hiányról, mintha a világ egyik pillanatról a másikra elenyészett vagy távolra került volna. Emlékszik rá, de olyan, mintha egy másik életre emlékezne, hogy a napi utolsó étkezés után, mielőtt kiterítette volna az alváshoz a gyékényeket, mindig akadt valami dolga, amivel eltöltötte az időt, most viszont az jár a fejében, hogy nem volna szabad elmozdulnia arról a helyről, ahol ül a földön, és nézi a fényt, amely őt nézi a csupor pereme fölött, és várnia kellene, hogy a fia megszülessen. Az igazsághoz híven meg kell mondanunk, hogy nem volt ennyire világos, amit gondolt, a gondolkodás, végül is, ahogy már mondtuk, mi is, mások is, olyan, mint egy nagy gombolyag, amelyben a szál önmagán át- meg áttekeredik, egyes pontjain laza, másokon fojtogatóan és fullasztóan szoros, itt van a fejünkben, de lehetetlen teljes hosszában megismerni, ahhoz le kellene gombolyítani, ki kellene egyenesíteni, és végezetül meg kellene mérni, de erre bármennyire igyekezzen is valaki, vagy akár csak mímelje is az igyekezetet, nem képes egymagában, segítség nélkül, egy nap valakinek el kell jönnie, hogy megmondja, hogy kell elvágni a köldökzsinórt, amely az embert a saját köldökéhez köti, és hogyan kell a gondolatot a saját kútfejéhez rendelni.

Másnap reggel egy nyugtalanul átaludt éjszaka után, amikor minduntalan felriadt attól a lidérces álomtól, amelyben azt látta, hogy újra meg újra beleesik egy hatalmas megfordított csupor mélyébe, amely olyan volt, mint a csillagos égbolt, József elment a zsinagógába, hogy tanácsot és segítséget kérjen a vénektől. Ez a különös eset olyannyira rendhagyónak számított, még ha elképzelni sem tudta, mennyire, mert ahogy értesültünk róla, a történet lényegéről, azaz a kulcsfontosságú dolgokról fogalma sincsen, hogyha Názáret aggjainak nem lett volna annyira jó véleményük róla, talán égő füllel, futva menekült volna visszafelé ugyanazon az úton, amelyen visszhangzó bronz hangjával száll utána a Prédikátor ítélete, amellyel megszégyenítették, Aki könnyelműen hitelt ad mindennek, annak könnyelmű a szíve, miközben belőle, szegényből hiányzik a lélekjelenlét, hogy visszavágjon ugyanannak a Prédikátornak a szavaival, az álmára utalva, amely egész éjszaka üldözte, A tükör és az álmok hasonlítanak egymáshoz, olyan, mintha az ember szembekerülne önnön képmásával. Amikor befejeződött az elbeszélés, a vének egymásra néztek, azután mindannyian Józsefre, és a legöregebb közülük a tanács tapintatos bizalmatlanságát egyenes kérdéssé alakítva így szólt, Igazság, teljes igazság, és csakis az igazság az, amit most elmeséltél nekünk, és az ács így válaszolt, Igazság, a teljes igazság és semmi más, mint az igazság, az Úr legyen a tanúm. Hosszasan tanácskoztak egymással a vének, miközben József félrehúzódva várt, végül magukhoz hívták, hogy bejelentsék, a legmegfelelőbb eljárást illető nézetkülönbségek miatt úgy határoztak, hogy három megbízottat küldenek, akik közvetlenül Máriát kérdezik ki a különös eseményekkel kapcsolatosan, hogy kiderítsék, ki volt végül is ez a koldus, akit senki más nem látott, milyen volt a kinézete, pontosan milyen szavak hagyták el a száját, rendszeresen jár-e Názáretbe alamizsnáért könyörögve, és közben a szomszédságot is kikérdezzék a titokzatos személyről. József örvendezett a szívében, mert bevallani ugyan nem akarta, de aggodalom fogta el arra a gondolatra, hogy egymagának kell majd szembesülnie a feleségével, ebben a mostani különös állapotában, a szemét ugyan lesüti, ahogy a tartózkodás megkívánja, az tény, de kiül rá valami elleplezhetetlenül kihívó kifejezés, amely mintha azt sugározná, hogy többet tud, mint amennyit szándékában áll elmondani, és azt akarja, hogy ezt tudják is. Igazán, igazán mondom néktek, nincsen határa az asszonyok rosszmájúságának, leginkább a legártatlanabbakénak.

Elindultak hát a megbízottak, Józseffel az élen, aki az utat mutatta, Abjátár, Dotáin és Zakiás volt ez a három ember, a nevüket azért írjuk itt le, hogy a történelemhamisítás bármiféle gyanúját eloszlassuk, amely talán meggyökerezhet mindazoknak a lelkében, akik ezekről a tényekről és különböző változataikról más forrásokból szereztek tudomást, amelyeket talán a hagyományok folytán jobban elismertek, de attól még nem hitelesebbek. Azzal, hogy bejelentettük a neveket, bizonyítottuk azoknak a személyeknek tényleges létezését, akik használták őket, s így azok a kétségek, amelyek még megmaradtak, sokat veszítenek az erejükből, bár jogosságukat nem veszítik el. Nem mindennapi esemény, hogy az utcán három agg küldött jár, ahogy ez járásuk különös méltóságából kitetszett, a szélben lengő köntössel és szakállal, ezért hamarosan összeverődött a nyomukban néhány fiúgyerek, akik a korukból fakadó túlzásokra ragadtatták magukat, nevetgéltek, kiabáltak, erre-arra futkostak, és elkísérték a küldötteket a zsinagógától egészen József házáig, akit a zajos és árulkodó kíséret alaposan felbosszantott. A zajongásra a közeli házak ajtajába kijöttek az asszonyok, és az eseményekre kíváncsian szalajtották a gyerekeiket, hogy nézzék meg, miféle csődület az ott a szomszédságban, Mária kapuja előtt. Hiábavaló volt az igyekezet, csak a férfiak léptek be. A kapu parancsolóan bezárult, és Názáret egyetlen kíváncsi asszonya sem tudta meg mindmáig, hogy mi történt Józsefnek, az ácsnak a házában. És mivel ki kellett találniuk valamit a kielégítetlen kíváncsiság számára, a koldust, akit soha nem láttak, besurranó tolvajjá változtatták, ami nagy igazságtalanság volt, mert az angyal, de jobb, ha senkinek nem beszéltek arról, hogy angyal volt, amit evett, azt nem lopta, és ráadásul még természetfölötti zálogot is hagyott maga után. Az történt, hogy miközben a két idősebb aggastyán kikérdezte Máriát, hármuk közül a legfiatalabb, Zakiás nekiindult, hogy a közvetlen környéken adatokat gyűjtsön egy ilyen meg ilyen koldusról, az ács feleségétől kapott leírás alapján, de egyetlen szomszédasszony sem tudott felvilágosítással szolgálni, Nem, uram, tegnap nem járt erre semmiféle kéregető, vagy ha járt is, az én ajtómon nem zörgetett, biztosan valami erre vetődött tolvaj lehetett, aki embereket találva a házban, úgy tett, mintha kéregető szegény ember volna, azután pedig továbbállt, ismert fogás ez, mióta világ a világ.

Zakiás semmi újat nem tudott meg a kéregetőről, és amikor visszament József házába, Mária már harmadszor vagy negyedszer ismételte meg, amit tudunk. Mindnyájan bent voltak a házban, az asszony állt, mint egy bűntett vádlottja, a csupor a földön volt, és benne állhatatosan, mint ahogy a szív dobog, ott volt a rejtélyes föld, József oldalt húzódott, az aggastyánok pedig szemben ültek, mint a bírák, és így szólt Dotáin, korban a középső, Nem mintha nem akarnánk hitelt adni a szavadnak, de gondold csak meg, te vagy az egyetlen személy, aki látta ezt az embert, ha ugyan ember volt, a férjed semmit nem tud róla azonkívül, hogy hallotta a hangját, és most mondja nekünk Zakiás, hogy a szomszédságból egyetlen asszony sem látta, Az Úr a tanúm, hogy az igazság szól a számból, Az igazság, valóban, de ki tudja, hogy a teljes igazság-e, Alávetem magam a vízpróbának, s az Úr kinyilatkoztatja, ha bűnös vagyok, A keserű víz próbájának a hűtlenséggel vádolt asszonyokat vetik alá, te nem lehettél hűtlen a férjedhez, nem volt elég időd rá, A hazugság, úgy mondják, éppen olyan, mint a hűtlenség, Másféle hűtlenség, nem ilyen, A szám éppen olyan hűséges, amilyen én magam is vagyok. Ezután Abjátár, hármuk közül a legöregebb, emelkedett szólásra, és azt mondta, Nem kérdezünk tőled többet, az Úr hétszeresen megfizet neked az igazságért, ha igazat szóltál, vagy hétszeresen megbüntet a hazugságért, ha megtévesztettél bennünket. Elhallgatott, és egy ideig hallgatásba burkolózott, azután Zakiáshoz és Dotáinhoz fordulva így szólt, Mit kezdjünk ezzel a fénylő földdel, mert nem vallana bölcsességre, ha itt maradna, lehet, hogy mindez az ördög műve. Dotáin így szólt, Térjen vissza a földbe, ahonnan vétetett, legyen újra olyan fénytelen, mint azelőtt volt, Zakiás így szólt, Nem tudjuk, ki lehetett a koldus, azt sem, miért akarta, hogy csak Mária lássa, és azt sem, mit jelent, hogy egy marék föld ott fénylik egy csupor mélyén. Dotáin azt mondta, Vigyük ki a sivatagba, és szórjuk ott szét, ahol nem látják az emberek, hogy a szél szertefújja, amerre csak a szem ellát, és kioltsa fényét az eső. Zakiás azt mondta, Ha ez a föld jót jelent, nem szabad elvinni onnan, ahol van, ha viszont rosszat, csak azoknak legyen közük hozzá, akiket kiszemeltek arra, hogy megkapják. Abjátár megkérdezte, Akkor mit javasolsz, és Zakiás így válaszolt, Ássunk itt egy lyukat, és helyezzük mélyére a csuprot, lefedve, hogy ne keveredjen el a természetes földdel, a jó, még ha elássák is, nem vész el, a rossznak pedig csökken a hatalma, ha nincsen szem előtt. Abjátár azt mondta, Mit gondolsz erről, Dotáin, és Dotáin így válaszolt, Zakiás helyesen szólt, tegyük úgy, ahogyan mondta. Akkor Abjátár így szólt Máriához, Menj el, hadd tegyük a dolgunkat, Hová mehetnék, kérdezte az asszony, József pedig feltámadt nyugtalansággal, Ha el kell temetnünk a csuprot, temessük el a házon kívül, nem akarok úgy aludni, hogy földbe temetett fény van alattam. Abjátár azt mondta, Legyen úgy, ahogy mondod, Máriának pedig, Maradj itt. A férfiak kimentek az udvarra, Zakiás vitte a csuprot. Hamarosan hallani lehetett a kapa ismétlődő, kemény pendülését, József dolgozott vele, és néhány perc múlva Abjátár hangja hallatszott, Abbahagyhatod, már elég mély. Mária az ajtó hasadékán keresztül kikukkantott, látta, hogy a férje befedi a csuprot egy korsó íves cserépdarabkájával, aztán karját tövig a lyukba dugva, alábocsátja az edényt, majd föláll, kézbe fogja a kapát és belehúzza vele a földet a lyukba, végül megtapodja.

A férfiak még egy ideig az udvarban álltak, beszélgettek és oda-odapillantgattak a megbolygatott föld foltjára, mintha valami kincset rejtettek volna el, és szeretnék bevésni a helyet az emlékezetükbe. De bizonyosan nem erről beszéltek, mert hirtelen kivált a többi közül Zakiás hangja, aki kedélyes korholással mondta, Nohát, József, ács vagy a mesterséged szerint, mégsem tudsz egy ágyat csinálni, most, hogy terhes a feleséged. A másik kettő nevetett, és József velük nevetett, kicsit úgy, mintha a kedvükben akarna járni, mert rajtakapták valami mulasztáson, s most úgy tesz, mintha mégsem. Mária látta, hogy elindulnak a kapu felé és kimennek, aztán a tűzhely peremére letelepedve végigjártatta tekintetét a ház belsejében, kereste a helyet, ahová az ágyat tenné, ha a férje mégis megcsinálja. Nem akart az agyagcsuporra, sem a fénylő földre gondolni, és arra sem, hogy a koldus valóban angyal volt-e vagy valami szemfényvesztő, aki tréfát űzött vele. Egy asszonynak, ha a házába ágyat ígérnek, meg kell gondolnia, hol lesz a legjobb helye.