Maggie Knox

Karácsonyi
helycsere

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Charlie

2.  Cass

3.  Cass

4.  Charlie

5.  Cass

6.  Charlie

7.  Cass

8.  Charlie

9.  Cass

10.  Charlie

11.  Cass

12.  Charlie

13.  Cass

14.  Charlie

15.  Cass

16.  Charlie

17.  Cass

18.  Charlie

19.  Cass

20.  Charlie

21.  Cass

22.  Charlie

23.  Charlie

24.  Cass

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Interjú Maggie Knox-szal

Útmutató a könyvről való beszélgetéshez

Impresszum

Adamnek és Joe-nak, a mi hapiendjeinknek

1.

Charlie

Hétfő: 12 nap karácsonyig…

Los Angeles

Charlie Goodwin tétova lélegzetet vett, és vadul pötyögni kezdett a telefonján, amelynek kijelzője megvilágította az arcát az egyébként sötét raktárhelyiségben. Megnyitott egy alkalmazást, és kikereste a vészhelyzeti, kétperces stresszoldó meditációt. Amint a megnyugtató hang megszólalt, lehunyta a szemét, és mély levegőt vett, igyekezve lelassítani eszeveszett szívverését. Ám ezzel csak annyit ért el, hogy a borsmentakivonat átható illata még jobban felszállt az orrába és le a torkába. Általában szerette a borsmentaillatot és minden karácsonyhoz kapcsolódó dolgot. De ez szabotázs volt. Olyan szagot árasztott most, mint egy óriási cukorpálca – amitől nem lett túlságosan ünnepi a hangulata.

Telefonja rezgett a kezében, mire fél szemmel rápillantott a kijelzőre: Priya Basu írt, a barátnője és egyben sminkes a forgatáson.

Ne hagyd magad!

Az egy bunkó, te pedig TE vagy.

Priyának igaza volt. Charlie feszülten felsóhajtott, és fejét a falnak döntötte. Kilégzéseivel és borsmentaillatú belégzéseivel egy ütemben suttogta a mantrát: ne hagyd magad.

Austin Nash. Az illető, aki meglehetősen megkeserítette az életét, és akivel együtt a Sweet and Salty (Édes és sós) című, két évadon át futó, gasztro-realityműsor házigazdája volt, amelyet az ünnepek után egy új, Bake My Day elnevezésű műsorral akartak felváltani. Az aktuális Sweet and Salty különkiadásnak, melynek társműsorvezetői voltak, az volt a célja, hogy ünnepi és szórakoztató legyen – tizenkét napos visszaszámlálás karácsonyig, amelyben tizenkét amatőr pék versenyez az első helyért és huszonötezer dollárért. Austin Nash azonban inkább Scrooge-ot hozta elő Charlie-ból, mint az ünnepi jókedvet. Ez a karácsonyi különkiadás volt Charlie utolsó esélye arra, hogy lenyűgözze a csatorna vezetőit, és bebiztosítsa magának a Bake My Day műsorvezetői állását, ami azt jelentette volna, hogy nem kell többé megosztania a színpadot Austin Nash-sel.

A férfivel még a konyhaművészeti képzésről ismerték egymást, ahol a nő rájött, hogy Austin inkább csaló, mint séf, miután rajtakapta, hogy az ő egyik receptjét a sajátjaként használja. De a férfi dörzsölt volt, és Charlie soha nem tudta ezt rábizonyítani. Az iskola után Charlie Párizsba utazott egy hőn áhított gyakornoki állás miatt egy elismert cukrásznál, Austin pedig New Yorkba ment, és aki igazából a nő eszébe sem jutott többé.

Charlie-t a tekintélyes televíziós producer, Sasha Torres „fedezte fel”, aki most a főnöke volt… és Austiné is. Sasha eljött a Souciba – arra a menő, Los Angeles-i helyre, ahol Charlie Párizsból való visszatérése után főcukrászként szerzett magának hírnevet. Őt bízták meg azzal, hogy Sasha asztalánál bemutassa az étterem specialitásának számító flambírozott cseresznyét. Sasha azon nyomban felkínálta Charlie-nak a gasztrovalóságshow „Édes” műsorvezetői állását.

Míg az a biztos soucis pozíció feladásával járt, Charlie jól tudta, hogy az ajánlat még nagyobb, izgalmasabb lehetőségekhez juttathatja – például, hogy önálló műsorvezető legyen egy olyan főzőműsorban, mint a Bake My Day –, amivel elismert nevet szerezhetne a gasztronómia világában. Talán még saját szakácskönyvsorozata is lehetne. Amit azonban a kissé naiv, de rendkívül ambiciózus Charlie nem tudott, amikor igent mondott Sasha ajánlatára, az volt, hogy iskolai ősellenségével, Austin Nash-sel kell majd osztoznia a színpadon.

– Micsoda pech, Goodwin – mormogta Charlie egy pillanatra kiszakadva a meditációs mantrájából, amikor visszagondolt arra a közel egy évvel korábbi napra. Austin nyilván azért kapta meg az állást, mert jóban volt a csatorna egyik vezetőjének a fiával, mégis úgy viselkedett, mintha jobban megérdemelné, hogy ott legyen, mint Charlie. A forgatás első pillanatától kezdve Austin megtévesztően megnyerő és magabiztos volt, miközben Charlie eleinte egy idegroncs – a tévés műsorvezetés kilendítette őt a komfortzónájából. És Sasha szerint nem vált Austin hátrányára, hogy a fiatal Rob Lowe-ra hasonlított. Elviselhetetlenül tökéletes hajával, szépen ívelt állkapcsával és vég nélküli szempillájú kék szemével Austin lett a duó „Sós” fele, és nem telt sok időbe, mire a két műsorvezető között elfajultak a dolgok a forgatáson.

Kezdetben Charlie megpróbált bizalmat szavazni Austinnak. Még ha ugyanolyan dühítőnek is bizonyulna, mint az iskolában, Charlie készen állt rá, hogy megbirkózzon ezzel – mert ilyen lehetőség nem adódott mindennap. De hamarosan világossá vált, hogy Austin Nash tényleg megváltozott… és nem a javára. Például felvette azt a kifejezetten idegesítő szokást, hogy vállmasszázst végez, miközben lekezelő tanácsokat osztogat attól függetlenül, hogy szükséges vagy indokolt lenne. „Még egy perc forralás, és az a pâté à choux fenséges lett volna, Charlie. Majd legközelebb.”

A dolgok még rosszabbra fordultak, amikor a csatorna bejelentette, hogy a Sweet and Salty helyébe a Bake My Day lép. Ezt egy műsorvezetősre tervezték, ami azt jelentette, hogy Charlie és Austin attól kezdve egyetlen állásért versenyeztek. Ráadásul a százezer dolláros fődíjjal, sztárszakácsok szakácskönyvében közzétett recepttel és professzionálisan képzett résztvevőkkel a Bake My Day mellett a Sweet and Salty amatőr próbálkozásnak fog tűnni.

Nem kell többé osztozni a reflektorfényen; nincs csípős vagy szellemes ugratás két olyan ember között, akik ki nem állhatják egymást; több szabadságot kap kreatív szárnybontogatására; és sokkal több pénzt, mert a Bake My Daynek komoly költségvetése volt. Charlie akarta ezt az állást, és meg is érdemelte. Ő volt a jobb cukrász, és nem volt titok, hogy kettejük közül vele könnyebb volt dolgozni. Nemegyszer észrevette, hogy Sasha a szemét forgatja Austin önteltsége miatt.

Az Austinnal való közös munka mentálisan kimerítővé vált, és Charlie örült, hogy a különkiadás hamarosan véget ér. A pasi mindig heccelte, aztán elnevette magát, és azt mondta, hogy ez is hozzátartozik az általa megformált Salty karakterhez. Ma a férfi annyira kizökkentette, hogy Charlie rossz sorrendben mondta el a szövegét – ami még sosem fordult elő –, és mielőtt a raktárba menekülhetett volna, hogy összeszedje a gondolatait, Austin lecsapott erre az alkalmi bakira.

– Mi van ma veled, Charlie? Megvisel a hétfő? – Tudta, hogy még mindig be vannak mikrofonozva, és hogy mindenki, beleértve Sashát is, hallani fogja. Aztán látványosan a nő vállára tette a kezét, és aggodalmat színlelve megmasszírozta. – Ne aggódj! Én ura vagyok a helyzetnek. Mindkettőnk szövegkönyvét kívülről tudom.

Mielőtt Charlie válaszolhatott volna, vagy akár lesöpörhette volna a kezét, a borsmentakivonatos üvegcse – amelyet Austinnak vissza kellett volna zárnia, miután kimért egy evőkanállal az elkészítendő cukorpálcás trüffelhez – felborult, végigömlött a rozsdamentes munkaasztalon, majd eláztatta Charlie szoknyáját.

– Ó – mondta Austin, amikor Charlie hátraugrott, bár túl későn. – Azt hittem, rajta van a kupak. Bocsesz!

Charlie fanyarul rámosolygott, kurtán annyit mondott, hogy: „semmi gond”, majd megkérdezte Sashát, hogy tarthatnak-e egy ötperces szünetet. Egyik versenyző sem volt a forgatás helyszínén; éppen B-rollt, vagyis kiegészítő anyagot forgattak, így az időbeosztás rugalmasabb volt – bár Sasha mindig úgy vezényelte a dolgokat, mintha versenyt akarnának futni az idővel. Charlie a raktárba menekült, ahol a lábosokat, serpenyőket és sütőedényeket tartották; tudta, csak néhány perce van arra, hogy meditálással megpróbálja száműzni Austin Nasht a gondolatai közül.

Nem sikerült. A zaklatottságon felül azonban olyasmit érzett, amit már régóta nem: Charlie-nak honvágya volt. Starlight Peak, Los Angelestől mindössze néhány órányira északra fekvő szülővárosa annyira ünnepi volt az évnek ebben a szakában cukormázas, hófödte hegyeivel, karácsonyi dekorációval feldíszített házaival, boltjaival és utcasarkaival. A festői Starlight Peakben sokkal egyszerűbb volt az élet, mint a nagyvárosban. És mi a legjobb a szülővárosában? Hogy nincs ott Austin Nash.

Hirtelen felvillantak a raktárhelyiség mennyezeti halogén izzói. Charlie gyorsan ellökte magát a faltól, miközben leejtette a telefonját. Egy pillanatig csak bámultak egymásra Austin új asszisztensével, Nathannel (Charlie szokása volt, hogy mindenkinek megtanulta a nevét, függetlenül attól, hogy milyen szerepet töltött be a műsorban), a telefonján lévő meditációs alkalmazásból érkező dallamos hang volt az egyetlen a helyiségben. Most összpontosíts a válladra… mennyi feszültség van ott… Szívd be a levegőt a hasadba… Tudatosítsd magadban a testedben lévő összes érzetet…

Nathan tüsszentett – valószínűleg a borsmentakivonat miatt –, majd megköszörülte a torkát, ádámcsutkája fel-alá járt. Láthatóan ideges volt, amiért megzavarta a műsor „talentumát”, különösen, amikor a nőnek nyilvánvalóan nem volt valami jó napja.

– Ó, hmm, elnézést, Ms. Goodwin. Nem tudtam, hogy…

– Szia, Nathan! Semmi vész. Gond egy szál se. – Charlie felvette a földről telefonját, és leállította a meditációt. – És szólíts Charlie-nak, oké?

Charlie kíváncsi volt Nathan történetére, arra hogy mi volt a nagy Los Angeles-i álma. Ez a város telis-tele volt ambiciózussal. Ritkán lehetett olyan személlyel találkozni, aki nem melózott legalább egy-két állásban a nagy áttörés reményében.

– Sasha kérte, hogy keress meg engem? – tudakolta Charlie.

– Hát – mondta Nathan, elnyújtva a szót. – Valami olyasmi… De azt is mondta, hogy avassak be néhány serpenyőt a következő jelenethez. – A férfi alacsonyabb volt Charlie-nál, aki cipő nélkül is 170 centi feletti volt, és lábujjhegyre kellett állnia, amikor a karácsonyi díszeken túl felnyúlt a felső polcon lévő tapadásmentes, zománcozott serpenyőkért. Charlie ekkor jött rá, hogy bármi is legyen Nathan nagy álma, annak semmi köze a konyhaművészethez.

– A tapadásmentes serpenyőket nem szokás beavatni – mondta Charlie, miközben telefonját szoknyája zsebébe dugta, és megdörzsölte az orrát egy újabb mentolos csiklandozás miatt. – Megrepedhet a bevonat. – Az egyik öntöttvas serpenyőért nyúlt. – Tessék. Öntöttvas. A konyha igáslova.

Nathan elvette tőle a serpenyőt, de rosszul mérte fel a súlyát, és majdnem kicsúszott a kezéből.

– Semmi sem karamellizál úgy, mint az öntöttvas – mondta Charlie, és a serpenyő alá tette a kezét, amíg az asszisztens igazított a fogásán. Az aznapi menüben egy fordított ananászos torta cupcake-változata szerepelt, fűszeres, whiskys karamellöntettel, hogy tartsák magukat az ünnepi tematikához, és Charlie tudta, hogy az öntöttvas lesz a legalkalmasabb a gyümölcs ragacsos, sötét szirupjának előcsalogatására, amely szükséges a desszert összetettségének bemutatásához.

– Köszi, Charlie! Sasha azt mondta, hogy hozzak párat. – Nathan ismét felnyúlt egy másik öntöttvas serpenyőért, majd visszafordult a nőhöz. – Mondhatok valamit? Te annyira természetes vagy a kamera előtt. És nagyon jó a humorod is, tudod? És az egyetlen, aki az öntöttvasat javasolta inkább…

Charlie nem tudta pontosan, hogyan történt, de egy másodperccel később az egész polcrendszer – ahol edények tucatjait tárolták – megbillent. Volt egy pillanat, amikor Charlie azt hitte, hogy Nathannel meg tudják állítani a polc mozgását, amikor mindketten odakaptak, hogy megpróbálják megtámasztani a fémszerkezetet. Talán sikerrel is jártak volna, ha az edények és a serpenyők – amelyek nem voltak a polchoz rögzítve – nem engedelmeskednek a gravitáció parancsának. Az egész berendezés feléjük dőlt. Nathan kiáltott valamit, amit a nő nem hallott a padlónak csapódó fémedények baljós zajától. Aztán Charlie intenzív, éles fájdalmat érzett a fejében, mielőtt minden elsötétült.

Charlie lassan kinyitotta a szemét. Valaki sírt, de képtelen volt rájönni, hogy ki az, mert nem sikerült a tekintetét fókuszálnia. Ráadásul élete legkínzóbb fejfájása gyötörte, hányingere volt, és minden porcikája zsibbadt. Megpróbálta karját a fejéhez emelni, és akkor vette észre, hogy a földön fekszik. Valaki fogta a másik kezét – úgy tűnt, ugyanaz a személy volt, aki sírt. A sok beszédhang csak tetézte a zűrzavart. Charlie hagyta, hogy lecsukódjon a szeme, és azt kívánta, bárcsak mindenki elhallgatna már.

– Charlie? Hallasz engem? Charlie, szívem, nyisd ki azt a ragyogó barna szemedet! – Priya hangjából kihallatszott a pánik. Charlie azon tűnődött, mi történhetett. – Ezeket szépen leszedjük rólad. – Charlie kinyitotta a szemét, hogy lássa, mit csinál Priya, aki éppen a szoknyáján heverő műanyag magyalfürtök és havas áfonyaágak foszlányait szedegette le. Miért feküdt a földön, karácsonyi dekorációval beborítva?

– Priya, ne sírj már! – Ahogy Charlie látása élesedett, a sminkes aggódó arca végre kivehetővé vált alig néhány centire az övétől.

– Jaj, istenem! Nem esett bajod! Jól vagy. – Priya ráborult Charlie-ra, és szoros ölelésbe zárta. Aztán elhúzódott, és finoman megpaskolta a nő felkarját. – A frászt hoztad rám!

– Gyere! Segíts fel! – mondta Charlie, és ügyetlenkedve belekapaszkodott a barátnője kezébe. Ehhez fogható fejfájása még sosem volt, és a fogát csikorgatta a fájdalomtól. Viszonylag nem nagy piásként, eddig csak egyszer érzett ekkora fájdalmat. Charlie és egypetéjű ikertestvére, Cass (aki sokkal jobban bírta az alkoholt, mint ő) két üveg pezsgőt megittak Charlie L. A.-be költözése előtti estén. Másnap reggel Charlie-nak többször is félre kellett állnia, hogy hányjon a Starlight Peakből Santa Monicába vezető nyomorúságos autóút során. Azóta nem nyúlt pezsgőhöz, de igazából semmiféle alkoholhoz sem.

– Maradj fekve még egy percig, Charlie – mondta egy férfihang a jobbján. Odafordulván meglátta a műsor egészségügyi munkatársát – akinek a neve nem jutott eszébe, pedig ő kötözte be előző nap az egyik versenyzőt, miután az egy késsel felsértette a tenyerét mangóvágás közben. Van egy lánya és egy fura nevű kutyája… De hogy hívják?

Charlie elborzadt, amikor meglátta a sok fölé hajoló arcot. Köztük Austinét is, aki – a csoport többi tagjával ellentétben – már-már elégedettnek tűnt.

– Mi történt? – kérdezte a nő.

A Charlie lábánál álló Sasha homlokát ráncolta. Az egészségügyisre pillantott, aki Charlie fejbőrét tapogatta. Charlie lófarka kibomlott, és néhány hullámos, sötétszőke tincs a szemébe lógott. A nő megpróbálta félresöpörni őket, de az ápoló rászólt, hogy ne mozogjon.

– Nem emlékszel? – kérdezte Sasha.

Charlie megpróbált felidézni bármiféle emléket arról, hogy miért került a raktárszoba padlójára. Aztán meglátta a falnak támaszkodva ülő Nathant kötéssel a homlokán és felkötött karral. Rosszabbul nézett ki, mint ahogyan ő érezte magát.

– Nathan jól van?

– Egy egész polcnyi edény esett a fejedre, Charlie! Meg is halhattál volna! – Priya a kezét tördelte, csillogó szilvaszínű körmei megállás nélkül jártak. Charlie szerette a barátnőjét, de az híres volt drámai hajlamáról – mind sminkecsetkezelését tekintve, mind személyiségét illetően. Ahogy a klausztrofóbia elérte, Charlie azt kívánta, bárcsak mindenki távozna, hogy összeszedhesse magát egyedül.

Ám ekkor ismét a látóterébe került Austin, jóképű arcán bosszantó önelégültséggel.

– Sasha, nekem sok agyrázkódásom volt annak idején, amikor fociztam, és ezt tényleg nem szabad félvállról venni. Feltétlenül azt akarjuk, hogy Charlie a legjobb formáját hozza, nem igaz? Ki kellene vizsgáltatni a kórházban. Elég nagy ütést kapott a fejére.

Sasha bólintott, majd az egészségügyishez fordult.

– Sam, te mit gondolsz? – Sam! Tényleg így hívják. Charlie egy pillanatra felélénkült, amikor az is eszébe jutott, hogy Sam lányát Bernadette-nek hívják, és hogy a kutyájukat Palacsintának nevezte el a kedvenc ételéről.

– Sasha, jól vagyok. – Charlie felült, de túl gyorsan, és azonnal hátrahanyatlott Samre, aki hátulról megtámasztotta a vállát.

– Nem úgy néz ki – mondta Austin. – Figyelj, a többi felvételt egyedül is meg tudom csinálni. Akkor Charlie elmehet, és megkaphatja a szükséges ellátást. – Charlie próbált a lehető legszúrósabban nézni a műsorvezetőtársára, aki aggódó arckifejezést színlelt, de ő egy pillanatra sem vette be neki.

– Valószínűleg nem rossz ötlet – mondta Sam, és a nő szemébe nézett. – Milyen nap van ma, Charlie?

– Hétfő.

– Mi a címe a műsornak? – kérdezte Sam.

– Karácsonyi visszaszámlálás a Sweet and Saltyval – felelte Charlie. – Jól vagyok. Tényleg. Felkelhetek?

– Hadd segítsek – mondta Austin, és kinyújtotta a kezét, pont akkor, amikor Charlie megragadta Sam karját, és felhúzta magát. Priya óvatosan megpaskolta Charlie szoknyáját, hogy eltüntesse róla a csillámport.

– Gyere – mondta Priya. Igazítsuk meg a hajadat és a sminkedet!

– Szerintem ez tényleg nem jó… – kezdte Austin, de Sasha félbeszakította.

– Na jó, emberek, folytassuk a munkát! – Sasha Charlie-hoz fordult, és halkabban így szólt: – Nem nézel ki valami fényesen.

– Kösz szépen – motyogta Charlie.

– Figyelj! Elmondom, mi lesz – kezdte Sasha. – Befejezheted ezt az utolsó pár felvételt, aztán bemész a sürgősségire. Szó nélkül. És ha ki kell venned a holnapot, nos, nem ideális, de majd megoldjuk a felvételeket. Világos?

– Világos – felelte Charlie, miközben még mindig próbálta legyűrni az émelygést; úgy érezte, mintha víz alatt lenne a feje. Muszáj volt összeszednie magát, amíg a B-rollt le nem forgatják, különben azt kockáztatja, hogy Austin pontosan azt kapja, amit akar: a forgatási helyszínt és Sasha osztatlan figyelmét.

Priya rendbe hozta Charlie-t, extra pírt tett az arcára, hogy elrejtse, mennyire sápadt, és Sam még néhányszor ránézett, hogy van. (Fejfájás? Hányinger? Szédülés? A nő azt felelte, nincs, és bűntudatot érzett, amiért hazudott.) Minden simán ment, és Charlie büszke volt arra, hogy képes volt elrejteni a tüneteit, annak dacára, milyen szörnyen érezte magát, egészen addig a felvételig, amikor Austinnal együtt be kellett mutatniuk, hogyan kell karamellizálni az ananászt.

Sütés-főzés közben Charlie sok mindenre támaszkodott: a cukrász édesapjával töltött gyerekkorára a családi pékségben, az iskolai végzettségeire, a sokéves tapasztalatára és az érzékeire – főleg az ízlelésére és a szaglására. Rendkívüli képessége volt arra, hogy felismerje azokat az ízjegyeket, amelyeket mások nem tudtak. Ez jó szolgálatot tett neki eddigi pályafutása során, és tudta, hogy ebben a tekintetben messze felülmúlja Austint.

De aztán jött az ananászos B-roll jelenet.

Mindent kézben tartott, legalábbis azt hitte, amíg az asszisztense, Sydney meg nem szólalt:

– Hmm, Charlie? Azt hiszem, odaég az ananászod. – És bizony, miközben Charlie a desszert másik elemét készítette, az ananászai elkezdtek elszenesedni.

Hogyhogy nem vette észre?

Charlie döbbenten nézett fel újra Sydney-re, aki az orra előtt hadonászva kikapcsolta a főzőlapot. Sydney legalább annyira döbbentnek tűnt, mint amilyennek Charlie érezte magát. Füstfelhők szálltak fel az öntöttvas serpenyőből, az ananászok pedig megfeketedtek a peremük körül. De Charlie nem érezte az égett szagot.

A serpenyő fölé hajolt, mélyet lélegzett. Semmi.

Austin különös ábrázattal figyelte őt. Charlie még soha nem követett el ilyen hibát a forgatáson. Ilyet egy kétbalkezes, kezdő házi szakács produkálna, a nő pedig megszégyenült – és egyben aggódni kezdett. Mert ekkor eszébe jutott a borsmentakivonat, amely az időközben levetett szoknyájába ivódott. És rájött, hogy nem érezte az illatát, miután magához tért.

Sydney egy pillanatig őt nézte. Aztán hangosan megszólalt, mert tudta, hogy Sasha figyel:

– Az én hibám volt. Biztos túl magasra állítottam a hőmérsékletet. Azt mondtad, hogy közepesen magasra, igaz?

– Hmm, nem – válaszolta Charlie, aki pillanatnyilag hihetetlenül hálás volt Sydney-nek. – Közepesen alacsonyat mondtam.

– Ó, a csudába! Nagyon sajnálom – mondta Sydney.