Morrisnak és Jennynek

Andrew Davies előszava

Életének utolsó évében Jane Austen új regény megírásába kezdett, és ez a mű merészen eltért mindattól, amit korábban írt.

Természetesen van benne egy lelkes fiatal hősnő és egy lenyűgözően bonyolult és szeszélyes hős, de a környezet merőben új. A Parker fivérek sem illenek a korábbi Austen-hősök sorába: üzletemberek, vállalkozók, olyan férfiak, akik meg akarják változtatni a világot, életükkel nyomot akarnak hagyni. Tom Parker az álmos kis halászfalut divatos tengerparti üdülőhellyé kívánja varázsolni. A végsőkig elzálogosítja birtokát, mindenkitől kölcsönt vesz fel, és a szemünk láttára építi fel az új Sanditont.

A fiatal Charlotte Heywood beleszeret Sanditonba és az egész vállalkozásba. Nagyon más világ ez számára a maga ugyancsak érdekes szereplőivel: megismerjük a kedves, ám különc Parker családot, Lady Denhamet, a gazdag és mindenkinek parancsolgató özvegyet, Sir Edward Denhamet és féltestvérét, Esthert, akiknek kicsit mintha túl szoros lenne a viszonyuk, Lady Denham pártfogoltját, Clarát, a szegény rokont, akit valami titkos kapcsolat fűz Sir Edwardhoz, valamint Miss Lambe-et, a nyugat-indiai örökösnőt, aki egyben Jane Austen első színes bőrű szereplője. Vegyünk néhány veszekedést, cselszövést és félreértést, adjunk hozzá bálokat, kis meztelen fürdőzést (szigorúan csak férfiaknak!), és máris kész a lehetőségek végtelen tárháza.

A régens korban, amikor történetünk játszódik, divatossá vált a vakációzás, az emberek elutaztak kikapcsolódni vagy gyógykúrára, és mind a tengerparton, mind a szárazföldön üdülőhelyek sora jött létre. „Ha megépítjük, jönni fognak” – lett a vállalkozó szellem jelszava. A Tom Parkerhez hasonló emberek hatalmas vagyonokra tettek szert, vagy épp tönkrementek, mert nem mérték fel jól a piacot. Az olyan üdülőhelyek, mint Sanditon, azért vonzották a látogatókat, mert új emberekkel lehetett találkozni, hírességeket megbámulni, és az ember akár új személyiséget is teremthetett magának, sőt szerelembe is eshetett. Minden lehetséges volt.

Ez mind szép és jó, csakhogy Austen hatvanoldalas töredéke csupán az első epizód feléhez szolgált elegendő anyaggal, én pedig egy nyolcrészes sorozatot akartam csinálni. Jött hát egy kiadós kutatás a régens korszak témájában, és sok fejtörés, fantáziálás. Rengeteg találkozó a producerekkel (Belina Campbell gyártásvezetővel és Georgina Lowe producerrel), meg sok-sok vidám ebéd. Az ITV hamar el akarta kezdeni a gyártást, és úgy tűnt, nem marad elég időm, hogy megírjam mind a nyolc forgatókönyvet, így aztán, mihelyt kitaláltuk az egésznek a szerkezetét, megegyeztünk, hogy én megírom az első három epizódot és az utolsót. Ettől kezdve minden döbbenetesen gyorsan ment: Olly Blackburn, a rendező és Grant Montgomery, a díszlettervező vázolták a műsorról alkotott elképzelésüket, és hamarosan olyan sztárokat castingoltunk, mint Anne Reid, Kris Marshall és Theo James, valamint izgalmas új színészeket, Rose Williamst és Crystal Clarke-ot Miss Heywood és Miss Lambe szerepére.

Most, amikor ezt az előszót írom, félúton járunk a filmmel, és lenyűgöz, amit elértünk: kosztümös darab, de teljesen friss és modern; Jane Austen, de egészen másként.

1.

1819

A tavaszi nap a szépséges nyár eljöveteléről suttogott, a virágok nyiladozni kezdtek, a langyos levegő ígéretes illatokkal volt teli. Az aprócska Willingden falu fölötti zöld lankán Charlotte Heywood sétálni vitte öccseit és húgait. Az előző napokban sokat esett, nem tudtak kint lenni a szabadban, így most Charlotte, tizenkét gyerek közül a legidősebb, különösen örült, hogy végre elhagyhatták a házat.

A séta befejeztével senkinek sem akaródzott hazamenni, elhatározták hát, hogy pihennek egyet a fűben. Amerre csak néztek, lankás dombok vették őket körül, békés volt minden, és buja zöld. Elcsendesültek a gyerekek is a nagy szaladgálás után. Csak a távolban csicseregtek a madarak, és Charlotte hallotta még a lágy szellőt is a fűszálak közt sóhajtozni. Szabad kezével végigsimította a fűszálakat, csodálva frissességüket. Másik kezével ugyanis a vállához szorított puskát fogta.

Épp azon merengett, mivel is foglalja el magát a nap hátralevő részében, amikor megakadt a szeme valami kis mozgáson. Két nyúl volt az, mozgott a farkincájuk, ahogy a lóherét rágták.

Charlotte gyors mozdulattal felállt, a puskát célra tartotta.

– Nézd csak! – kiáltott fel abban a pillanatban Alison, az egyik húga, és a nyulak felé intett, akik azon nyomban megfordultak, és eltűntek a bozótban.

Charlotte dühös lett, és már épp leszidta volna a kislányt, amikor valami érdekesre lett figyelmes. Két ló, akiken még ilyen távolról is látszott, mennyire verítékeznek, erőlködve próbált meg felhúzni egy hintót a meredek és kanyargós úton, Willingden egyetlen útján. A szokatlan látványra az összes Heywood gyerek talpra ugrott, hogy jobban lássanak. A hintó, amely addigra jelentősen lelassult, most megdőlt, majd rázkódott egyet, végül hatalmas robajjal az oldalára fordult.

Charlotte fölkapta a szoknyáját.

– Alison, gyere gyorsan! Fiúk, siessetek!

Ahogy szaladtak lefelé a dombon, a nagy robajra a házból további Heywood gyerekek özönlöttek ki végtelennek tűnő sorban. Le sem tagadhatták volna az események ilyen váratlan fordulata fölött érzett örömüket, hiszen Willingden nem igazán esett útba senkinek. Ami a hintó utasainak nyilván szerencsétlenség volt, a kis Heywoodok számára remek szórakozásnak bizonyult.

Amikor Charlotte leért a domb aljára, a kocsis már talpon volt, és igyekezett megnyugtatni a megzavarodott lovakat. Az utasoknak azonban nyomuk sem volt, ám ahogy a lány közelebb ment, a hintó most ég felé álló ajtaja kinyílt, és megjelent egy férfi feje és válla. Fürkészve nézett körül, úgy tűnt, lelkes érdeklődése a baleset ellenére sem hagyta el.

– Itt vagyunk! – kiáltotta csodálatra méltó vidámsággal. – Nem esett bajunk! Adja a kezét, kedvesem – fordult oda láthatatlan társához, aki még mindig a hintó rabja volt. – Mindjárt kiszedjük onnan.

Charlotte azon nyomban ott termett, és felajánlotta a segítségét.

Húga, aki mindig jobban adott az illemre, egészen megdöbbent.

– Charlotte, mit csinálsz? – kiáltott fel.

– Nyugodjon meg! – fordult oda Charlotte a hintó hölgy utasához, ügyet sem vetve Alisonra. – Fogja meg a kezemet.

A hölgy a lány segítségével kimászott, és megállt az úton, szőke haja csak egy kicsit borzolódott össze.

– Köszönöm – mondta mosolyogva. Most, hogy túl volt az ijedelmen, ő is épp oly kedvesnek tűnt, mint a férfi. – Maga igazán jóravaló teremtés, és bátor is, hogy ilyen kockázatot vállalt miattunk.

Charlotte visszamosolygott, sötét szeme ragyogott.

– Ugyan, semmiség, asszonyom, évek óta nem történt ilyen izgalmas esemény Willingdenben.

– No, akkor meg is volnánk – mondta fönt a hintó tetején a férfi –, minden rendben.

Azonban túl korán szólalt meg, mert olyan balszerencsésen ugrott le az útra, hogy kifordult a bokája. Sápadtan feljajdult, majd mély levegőt vett, és elszántan megpróbált elindulni.

– Semmiség az egész – mondta, de tévedett, mert ahogy ránehezedett a lábára, az arca eltorzult a fájdalomtól.

– Uram, támaszkodjon csak rám – mondta Charlotte nagylelkűen. Az ilyen kedves gesztusok miatt volt ő az apja titkos kedvence. – Itt lakunk a közelben.

A férfi hálásan belekarolt a lányba.

– Köszönöm, kedvesem, milyen figyelmes! Úgy látom, barátok közé csöppentünk.

*

Amint a Heywood házaspár is előkerült, boldogan üdvözölték a látogatókat, mint akik nagyon is meg vannak elégedve a világnak ezzel a nyugodt sarkával, ahol élnek. A jövevény Tom Parkerként mutatkozott be, felesége Mrs. Mary Parker. Londonban jártak, és épp hazafelé tartottak a sussexi parton lévő házukba, amikor Willingden felé rátérek arra a járhatatlan útra. A baleset, legalábbis Mr. Parker számára, immár vidám anekdotává szelídült. Miután Heywoodék szalonjában leültették, a lábát egy párnával felpolcolták, és kapott egy élénkítő teát, szinte teljesen visszatért szokásos jókedve.

A Heywood gyerekek, akik le voltak nyűgözve az idegenektől, mint a kölyökmacskák, elfoglalták helyüket szerte a szobában, és tágra nyílt szemmel figyelték Parkerék minden szavát és mozdulatát.

– Ez valóban nagyon kedves önöktől – mondta Mrs. Parker, mosolyogva körülnézett, és megpróbált nem számolni.

Mr. Parker most bánatosan nézett Charlotte-ra.

– Tudja, épp orvost kerestünk Sanditonnak.

Charlotte nem egészen értette.

– Sanditon talán a rokonuk?

– Ó, nem, az egy kisváros. Ráadásul milyen! – tette hozzá Mr. Parker igencsak lelkesen. – Csodálkozom, hogy még nem hallott róla. Sanditon a legremekebb tengeri üdülőhely az egész déli parton. Vagyis hamarosan az lesz.

Charlotte elképzelte a lágy homokot, a csillámló víztükröt, azt, ahogy a sós szellő megborzolja a haját. Újra elfogta az a különös nyugtalanság, ami az utóbbi időben felbolygatta békés napjait.

– Ó, uram, bárcsak én is láthatnám egyszer – szakadt ki belőle, amivel újfent kiváltotta húga, Alison rosszallását.

Mr. Parker úgy érezte, ifjú megmentőjének lelkesedése meglehetősen hasonlít a saját mentalitásához, ezért kérte, hozzák be a táskáikat, bőröndjeiket. Csak egy kicsit lettek sárosak az utazástól, és az egyikben ott lapultak Mr. Parker féltett építészeti tervei ahhoz a számtalan létesítményhez, amelyek Sanditont, ezt a jelentéktelen kis halászfalut elsőrangú üdülőhellyé varázsolják majd.

Behoztak egy kártyaasztalt az ágy mellé, ahol a sérült feküdt, arra terítették ki a rajzokat.

– Látja, Miss Heywood, itt a Crown Szálló, az üzletek, emitt az új teraszok meg a sétány a sziklaszirten, itt pedig az új gyűléstermek és báltermek – mutatott a rajzokra diadalmas arccal Mr. Parker.

Charlotte tökéletesen el tudta képzelni az elhangzottakat.

– És bálok is lesznek, uram?

Mr. Parker nagyon megörült a kérdésnek.

– Jövő héten lesz az első bál.

– És valóban mindezt ön építi, uram?

– Én, azaz hogy én építtetem.

Charlotte a nap hátralévő részében csak fizikai valójában volt jelen Willingdenben. A lelke délre szállt, és Sanditon felett lebegett. Az a verseskönyv, amit a legelőre is magával vitt, hogy olvassa, akár görögül is lehetett volna, annyira tudott rá odafigyelni. Amikor leszállt az alkony, és kiment az istállóba, mint mindig, hogy megjárassa hűséges öreg lovát, még a csillagokat sem vette észre az égen, bár a levegő különösen tiszta volt, a csillagok pedig szokatlanul fényesen ragyogtak. A holdat ugyan később látta, ezüst fénnyel vonta be a mosdótálban lévő vizet, amikor a lány este levetkőzött, de azt sem önmaga miatt csodálta meg, hanem azért, mert tudta, ugyanez a hold világítja be az eget Sanditon felett is.

Még másnap is csak álmodozott, amikor az anyja megkérte, menjen be a faluba néhány apróságért, amelyeket el is felejtett volna, ha nem listával felszerelve bocsátják útjára. Hazafelé menet alig látta az ismerős réteken a napszámosokat, élénk fantáziáját csak az izgatta, milyen lehet egy divatos tengerparti fürdőhely, és ő vajon mennyire változna meg egy ilyen helyen.

Apja hangja rántotta vissza a valóságba, aki a dolgozószobája nyitott ablakából szólította. Egy vastag főkönyv fölött állt tanácstalanul, a könyökénél hatalmas köteg számla.

– Gyere, nézd már meg ezeket a számokat, valahogy nem jön ki.

Charlotte megállt az apja mögött, és végigfuttatta ujját a fekete tintával írt oszlopon.

– Mi hír Willingdenben? – kérdezte Mr. Heywood. – Mi történik a nagyvilágban?

– Semmi, de semmi – vágta rá a lány gyászosan.

– Akkor jó. Mi így szeretjük.

Charlotte kedvesen bár, de vágott egy grimaszt. Ő nagyon más volt, mint szeretett szülei. Ha az apjának nem kellett volna évente egyszer Londonba utaznia az osztalékért, a legszívesebben ki sem tette volna a lábát Willingdenből. Számára ez volt a világ. Valaha Charlotte is így volt ezzel, ám most már fojtogatónak érezte.

– Tessék, itt van, ni – mondta, ahogy észrevette a hibát. – Apám elfelejtette átvinni az egyest – szólt, és szépen kijavította a hibát. – Most már rendben van.

Mr. Heywood megveregette a lánya kezét.

– Ügyes kislány vagy.

A következő két nap a megszokott békességben telt a Heywood házban. A harmadik napon hidegre fordult az idő, keleti szél fújt, be kellett gyújtani a nappaliban. Charlotte a sarokba húzódott, és úgy tett, mintha olvasna, miközben Mr. Parker megint csak Sanditon nagyszerű tulajdonságait ecsetelte a Heywood házaspárnak. Parkerék váratlan felbukkanása óta még a legkisebb Heywood gyerek számára is világos lett, hogy Mr. Parker életének célja és egyetlen szenvedélye az épülő üdülőhely. Ismerősei is mind úgy látták, hogy szinte vallásos rajongással beszél Sanditonról.

– Igen, Mr. Heywood, ragaszkodom hozzá, hogy mielőbb eljöjjön, és megismerje a Sanditon nyújtotta élvezeteket.

Mr. Heywood mosolyogva rázta a fejét.

– Bocsásson meg, uram, de én elvből nem utazom messzebb öt mérföldnél az otthonomtól.

Bár ilyen vagy hasonló beszélgetés már lezajlott kettejük közt, Mr. Parker most is megdöbbent.

– De Sanditon miatt, uram, ahol megannyi vonzó látnivaló várja, kivételt kell tennie!

– Az én férjem szünet nélkül lelkesedik – szólalt meg Mrs. Parker, aki egyszerre volt büszke és mentegetőző, ez volt az ő szerepe Mr. Parker mellett.

– Nincs is ezzel semmi baj, asszonyom – mosolygott vissza rá Mr. Heywood –, de nem tud engem elcsábítani.

– Akkor valamelyik lányát? – kérdezte az asszony. – A kedvességükért cserébe.

Charlotte majdnem elejtette a könyvet, olyan gyorsan pattant fel. Mrs. Parker észrevette a mozdulatot, és oly bátorítóan bólintott a lánynak, hogy nem lehetett nem észrevenni.

– Papa, elmehetek? – szólalt meg a lány azonnal.

– Na de kérlek, Charlotte! – fordult hozzá az anyja, aki meg volt döbbenve lánya szókimondásán.

– Nézze el a nagylányom szemtelenségét, Mr. Parker – mondta Mr. Heywood.

Parker azonban csak legyintett.

– Nem, nem, nagyon is örülünk, Mr. Heywood. Charlotte természetesen eljöhet, és velünk töltheti a nyári szezont, vagy, ha akar, tovább is maradhat, ugye, Mary?

– Ha ön elengedi, uram, mi nagyon boldogok lennénk – fordult tündéri mosollyal Mrs. Parker Mr. Heywoodhoz.

Charlotte apja nagyot sóhajtva feleségére nézett.

– Nos, drágám, mit gondol?

– Szerintem nagyon kedves ajánlat Mr. és Mrs. Parkertól, és ha Charlotte annyira szeretne menni… – mondta egy újabb rosszalló pillantás kíséretében – akkor…

– Nagyon szeretnék, mama!

– Akkor…

Mr. Heywood azonban még nem mondott igent.

– Ha jól értem, Sanditon még nincs kész, mint… üdülőhely, ugye? Csak most… most válik épp azzá?

Mr. Parker lelkesen nézett a férfira.

– Pontosan, uram, és én minden vagyonomat a vállalkozásba fektettem.

– Gondolom, ez meglehetősen kockázatos dolog, nemde?

– Ha látta volna a helyet, egy pillanatig sem kételkedne. Sanditon valóságos ékszerdoboz – áradozott, és szemében elszánt hit tükröződött. – Meg vagyok róla győződve, hogy ha felépítjük, özönleni fognak a vendégek.

Aznap este Mr. Heywood megkérte Charlotte-ot, kísérje el horgászni. Bár a lány nagy örömére apja beadta a derekát, és elengedte Sanditonba, még nem nyugodott meg teljesen.

– Drágám…

– Igen, papa?

– Csak egy szóra. Csak épp egy szóra… – mondta, és látszott, hogy a megfelelő kifejezést keresi. – A tengerparti üdülők különös helyek. Senki sem ismeri a többieket, sem azt, honnan jönnek, és mit akarnak.

Charlotte sem tudta igazán, mit is válaszolhatna erre. Hirtelen elfogta a félelem, hátha az apja meggondolta magát.

– Ez nagyon… érdekesen hangzik – mondta óvatosan.

Mr. Heywood felsóhajtott.

– Igen, gondolom, érdekes. Ó, de hát a megszokott viselkedési szabályok fellazulhatnak, és néha semmibe veszik őket.

– De ha én Mr. és Mrs. Parkerral leszek, nem eshet semmi bajom.

– Csak annyi, hogy… vigyázz.

– Vigyázzak? Mire, papa? – kérdezte Charlotte, aki látta, hogy az apja szokatlanul nyugtalan.

– Mindenre! – mondta Mr. Heywood kezét a magasba lendítve, amivel elriasztott egy csillogó hátú pisztrángot, mely azonnal eltűnt a sötét vízben. – Tudom, hogy érted, amit mondok. Te rendes lány vagy, tudod, mi a rossz és mi a jó.

Charlotte némiképp értetlenkedve bólintott, és remélte, hogy apja ezzel be is fejezte mondandóját.

2.

A Heywood család apraja-nagyja összegyűlt, hogy búcsút intsen Parkeréknak és Charlotte-nak, amikor elindultak a megjavított hintóban. Charlotte csak a nagy kalandra tudott gondolni, jókedvét sem aggódás, sem szomorúság el nem vehette. Hiszen várt rá a nagyvilág, vagy ha az nem is, de Sanditon biztosan. Még azt sem bánta, hogy a ruhatára meglehetősen szegényes, berakta mindenét egy bőröndbe, amelyet odaszíjaztak Parkerék hintajának végébe.

A tengerpartig tartó hosszú út alatt Mr. Parkernak bőven volt lehetősége tovább ecsetelni Sanditon páratlan vonzerejét. Ahogy változott a táj a hintó ablakában, a falvak népesebbek, az utak szélesebbek és forgalmasabbak voltak, mint amit Charlotte valaha is látott. Parker egyfolytában beszélt, olyan volt, mintha az üdülőhely sikere pusztán a szavain múlt volna.

– Már közeledünk! – kiáltott fel pár óra elteltével, megszakítva az új bálterem berendezésének ecsetelését. – Miss Heywood! Érzi, hogy megváltozott még a levegő is? Meggyőződésem, hogy a tengeri levegő jobb minden gyógyszernél és elixírnél. És nézzen csak oda! Az ott maga a tenger!

Megkerülték a dombot, és Charlotte szeme elé tárult a tenger, olyan volt, mintha csak a jóváhagyására várva teregettek volna ki elé egy vég finom kék szatént.

– Ó, igen – felelte a lány megilletődve. – Ott van.

– Hát nem felemelő?

– Tom, nem várhatja el, hogy Charlotte is olyan izgalomba jöjjön, ha meglátja a sós vizet, mint maga! – csattant fel Mrs. Parker.

– Ostobaság! – vágott vissza a férfi. – Úgy vélem, néhány nap, és fülig beleszeret.

– Valóban, Mrs. Parker. Alig várom, hogy mindent megnézzek. Ó, milyen szép ház! – kiáltott fel egy kedves hely láttán, tetszett neki a kert, a gyümölcsös és a környező rétek is.

– Ó, ez a mi régi házunk – szólt legyintve Mr. Parker, és az előttük lévő utat nézte. – Itt nőttem fel, de nem volt elég jó… túlságosan távol esik, nincs kilátás a tengerre.

– Én nagyon boldog voltam ott – sóhajtott fel vágyakozva Mrs. Parker, és megfordult, hogy lássa, amint a régi ház eltűnik a szeme elől.

– Tudom, hogy az volt, drágám – felelte Mr. Parker, és szórakozottan megveregette a felesége lábát. – Most mindjárt odaérünk a Sanditon házhoz, Lady Denham birtokára. Tudja, ő a város nagyasszonya. Dúsgazdag, és hozzám hasonlóan ő is azon van, hogy Sanditonból első osztályú fürdőhely legyen. No, most nézze, innen jól látszik!

Miközben Charlotte a hatalmas birtokon fekvő nagy, szürke kőből épült házat csodálta, Mr. Parker odafordult a feleségéhez:

– Meglátogatjuk most, drágám? Szeretném, ha Miss Heywood megismerné, és nekem is van vele üzleti megbeszélnivalóm.

Mrs. Parker rosszallón nézett a férjére:

– Nem a saját gyermekeinket kéne előbb megnézni, Tom?

– Hát igen, talán igaza van. – Megköszörülte a torkát. – Igen, igaza van, mint mindig. Akkor irány a Trafalgar ház és a gyerekek!

A hintó ekkor már beért az üdülőhelyre. Remekül meg lehetett figyelni a változás ütemét, ahogy az ódon templom és az alacsony házak sora fokozatosan átadta helyét az olyan épületeknek, amelyek még Charlotte-nál is sokkal fiatalabbak voltak. Végighajtattak a főutcán, itt szembesültek csak igazán a régi és új találkozásával, elhaladtak a sok üzlet és a hotel előtt, amelynek oszlopos bejárata volt. Mintha Mr. Parker víziója Sanditonról egy támadó hadsereg lett volna, a régi épületek pedig, tudván, hogy legyőzték őket, megkezdték lassú visszavonulásukat a régi kikötő és a tenger felé.

Charlotte azonban túlságosan is le volt nyűgözve ahhoz, hogy a fejlődés könyörtelen menetén elmerengjen. Sanditon annyival több volt, mint amit Willingden valaha is kínálni tudott, hogy a lány csak ámult és bámult.

– Nézze csak, Miss Heywood! – szólalt meg Mr. Parker, hangjában nem kis büszkeséggel. – Ez maga a civilizáció!

A hintó tovább zötyögött, újabb üzletek sora előtt. Az egyik szépen berendezett kirakatban Charlotte meglátott egy pár kék cipőt. Valóban nagyon messzire járt Willingdentől. Az üzletsort rövidesen pompás házak váltották föl, egyelőre lakatlanul, a „Kiadó szoba” feliratok reménykedve függtek a nagy ablakokban.

– Nagyszerű! – kiáltott fel Tom Parker, amikor a hintó megállt. – Itt is vagyunk.

Megérkeztek a Trafalgar házhoz, egy nagy, világos kőből épült, új stílusú épülethez. Ellentétben Charlotte szeretett, de kicsit szabálytalan alakú otthonával, ez a ház megdöbbentően szimmetrikus volt. Ahogy Charlotte lelépett a hintóról, kitárult a ház ajtaja, két kislány szaladt ki rajta, hogy üdvözöljék a szüleiket. Utánuk totyogott egy kisfiú, majd a dada jött egy kerek szemű kisbabával a karján.

– Megjöttünk, itt vagyunk! – kiáltott fel boldogan Mrs. Parker, és lehajolt, hogy átölelje a kislányokat. – Jól viselkedtetek? Köszönjetek szépen Miss Heywoodnak.

A lányok ügyesen pukedliztek, a kisfiú pedig a kezét nyújtotta.

– Alicia, Jenny és Henry. A kicsi pedig James.

Charlotte ragyogó arccal nézte őket.

– Szervusztok!

Miután bemutatkoztak egymásnak, Mr. Parker, aki egy pillanatra sem tudott nyugton maradni, beterelte őket a házba.

Mialatt az inasok behordták a csomagokat, Charlotte szeme megakadt egy nagy arcképen a hallban. A képen szereplő barna hajú, rendkívül csinos vonású, jó tartású férfi mintha elismerően nézett volna vissza rá.

– Az öcsém, Sidney arcképe – szólalt meg mellette Mr. Parker. – A bálra várjuk őt Londonból. Arra számítunk, hogy ő is segít Sanditont divatos hellyé tenni – mondta, és szeretettel nézett a képen látható férfira.

Charlotte figyelmét teljesen lekötötte a kép, és azon csodálkozott, hogyan lehet két testvér ennyire más.

– És… mivel foglalkozik?

– Hah, ez jó kérdés. Mary, maga mit mondana? – fordult a feleségéhez, aki épp a kalapját vette le. – Üzletember. Import, export, mindenütt ott van. De ha találkoznak, majd tőle is megkérdezheti.

Mrs. Parker odalépett Charlotte-hoz, és megérintette a karját.

– Jöjjön, kedves, megmutatom a szobáját.

Fölmentek az emeletre, ahol bevezették Charlotte-ot egy tágas, világos szobába.

– Remélem, itt kényelmes lesz magának.

– Köszönöm, biztos vagyok benne – felelte a lány pironkodva. – Sosem volt még saját szobám.

Mrs. Parker gyengéden megszorította a lány kezét.

– Amint berendezkedett, jöjjön le teázni.

3.

Charlotte levetette az úti ruháját, átöltözött, és odalépett az ablakhoz, hogy megcsodálja a Trafalgar házbeli új szobájából a kilátást. Merőben más volt, mint amit az Alisonnal közös szobájukból látott eddig. Bár a városkában megmaradt néhány régebbi, faszerkezetes épület, sokat láthatóan lebontottak, és helyükön egy sor félig kész ház meredezett az ég felé. Az összevisszaság mögött ott húzódott a tenger, a hatalmas víztükör hívogatón csillogott a napfényben. Itt vagyok, gondolta a lány, és elmosolyodott. Megérkeztem.

Csak a lépcsőn fogta el kicsit a félelem. Lentről hangok szűrődtek fel. Az egyik Mr. Parkeré volt, a hangosabb, parancsolóbb pedig egy hölgyé.

– Egy nevelőnő és az osztálya – mondta a nő érezhető elégedetlenséggel. – Valóban ez minden, amit fel tudunk mutatni? És mi van a többi házunkkal?

– Hamarosan azokat is elfoglalják, Lady Denham, meglátja – felelte Mr. Parker, de szokott vidámságába most mintha némi kétségbeesés vegyült volna.

– Igen, ezt mondja folyton, de kicsoda? – vágott vissza a lady. – Azt ígérte, hogy gyorsan meg fognak térülni a befektetéseim.

– Biztosíthatom afelől, hogy a bál után minden megváltozik majd. Öcsém, Sidney rengeteg barátját hozza el, valamennyien kiváló kapcsolatokkal rendelkeznek. Ha elterjesztik, milyen mesés hely Sanditon, az emberek lerohannak majd minket.

– Az alapján, amit az öccséről tudok, erre nem vennék mérget – csattant fel a lady. – És ha az a bál annyira fontos, maga miért nem volt itt, hogy a rendezésével foglalkozzék? Inkább elrohant, hogy orvost keressen, akire semmi szükségünk, és egy kificamodott bokával meg egy fiatal hölggyel tér vissza! Mi értelme volt ennek? Van itt elég fiatal hölgy. Hacsak nem érkezett vele vagyon is. Nos, vagyonos?

– Miss Heywood elragadó…

Mr. Parker elhallgatott, mert a tébláboló Charlotte-ot észrevette az egyik inas, és bevezette a szalonba. Mrs. Parker a férje mellett ült, az új vendég, egy kövérkés, élénk tekintetű ötvenes hölgy pedig velük szemben a fotelban.

Amint megpillantotta Charlotte-ot, Mr. Parker fölállt.

A hölgy követte Parker pillantását, és szúrós tekintettel nézett Charlotte-ra.

– Aha, szóval ez az a fiatal hölgy!

– Lady Denham, kérem, engedje meg, hogy bemutassam Miss Charlotte Heywoodot.

A lány illedelmesen meghajolt, amit Lady Denham elismerő bólintással nyugtázott.

– Nagyon ügyesen csinálta, kedvesem.

Mr. Parker ekkor egy fiatal nő felé mutatott, akit Charlotte addig nem vett észre, és aki az ablaknál ült, ahová épp besütött a nap. Kifejezetten csinos babaarca volt, fényes, szőke haja és nagy kék szeme.

– Lady Denham gyámleánya, Miss Clara Brereton.

Charlotte rámosolygott a lányra, örült, hogy végre egy hozzá hasonló korúval találkozik.

Lady Denham még mindig Charlotte-ot tanulmányozta.

– Helyes, egészséges külsejű lány, bár semmi különös – jelentette ki, mintha Charlotte süket lenne, vagy immunis a megjegyzésekre. – Mivel foglalkozik az apja, Miss Heywood?

– Van egy kis birtoka Willingdenben, asszonyom.

– És gondolom, gazdálkodik. Hát, az ma már nem elég. A föld már nem az, ami valaha volt. A jövő az iparé és a vállalkozásé.

– Valóban így van – motyogta Mr. Parker.

Charlotte a lehető legbájosabb mosolyát villantotta fel, amelyről úgy gondolta, megfelel Lady Denhamnek.

– Hány testvére van?

– Tizenegy, asszonyom.

– Tizenegy! – kiáltott fel a lady kicsit megbotránkozva. – Akkor jól kell férjhez mennie. Kétségem sincs afelől, hogy magát azért küldték Sanditonba, hogy megcsinálja a szerencséjét.

Charlotte-nak ráfagyott a mosoly az arcára.

– Nem, asszonyom, egyáltalán nem.

– Lady Denham… én… – próbálkozott Mrs. Parker.

– Ugyan már, hát persze hogy azért küldték! – mondta Lady Denham, mintha a háziasszony meg sem szólalt volna. – Nem szégyen az. Én magam is jól mentem férjhez, bár én vittem a magam harmincezrét, amikor hozzámentem Sir Harry Denhamhez.

– Nincsenek gyermekei? – kockáztatta meg a kérdést Charlotte.

– Az úr nem áldotta meg gyermekkel a frigyünket… Sir Harry már idős volt, és az egészsége sem volt a legjobb. Most pedig, látja, kedves, mindenki arra vár, hogy jobblétre szenderüljek, és megkaphassák a pénzemet. Mit szól ehhez, Miss Heywood?

– Ha nincs közvetlen örököse, Lady Denham, akkor szerintem arra hagyja a vagyonát, akire akarja.

A lady összecsapta a kezét.

– Milyen igaza van! Jól vág az esze, Miss Heywood. Csakhogy az összes rokonom azt hiszi, őt illeti. A Breretonok – én magam is született Brereton vagyok – és Miss Clara is ott, ni, aztán ott van Sir Harry unokaöccse és húga, Sir Edward Denham és Miss Esther. Ők valamennyien azt remélik, hogy hasznot húznak a halálomból. Csakhogy egyvalamiről mind megfeledkeznek – szólt, és cinkos mosollyal előrehajolt. – Mégpedig arról, hogy nem áll szándékomban elhunyni – tette hozzá diadalmasan. – Legalábbis még egy jó darabig. Most pedig menjen oda Miss Clarához, mert nekem üzleti megbeszélésem van Mr. Parkerral.

Charlotte engedelmeskedett. Amikor Lady Denham újra Mr. Parkert kérdezgette, Miss Brereton halkan odaszólt neki:

– Attól tartok, kicsit nyersnek találja Lady Denhamet.

Charlotte kereste a szavakat, igazat is akart mondani, de udvariatlan sem akart lenni.

– Meglehetősen… szókimondónak tűnik.

Beszélgetőtársa tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Igen, az. De én végtelenül hálás vagyok neki, amiért magához vett – mondta, és kedvesen mosolygott Charlotte-ra. – Én vagyok az a bizonyos szegény-szegény rokon, Miss Heywood.

– Szólítson Charlotte-nak, kérem. Én is szólíthatom Clarának?

– Hát hogyne. Hogy tetszik Sanditon?

– Nagyon, bár még nem láttam sokat belőle.

– Tervezi, hogy megfürdik a tengerben?

Charlotte-nak felcsillant a szeme.

– Mindent ki akarok próbálni, amit csak lehet. És maga fürdik?

– Bevallom, még nem voltam bent a tengerben, bár Sir Edward nagyon dicsérte, mennyire egészséges.

– Mehetnénk együtt, aztán majd meglátjuk, hogy élvezzük-e, vagy épp csak elviseljük.

– Az igazán pompás lenne!

Charlotte már éppen válaszolni készült, amikor felcsattant egy éles hang:

– Miről beszélgetnek ott?

– A tengeri fürdőzésről – mondta Clara félénken.

– Nagyszerű! Semmi sem tehet annál jobbat egy fiatal nő vérkeringésének. Az egész déli parton nincsenek olyan kerekeken guruló fürdőkabinok, mint a mieink itt, Sanditonban.

Ekkor az ajtó csapódása a hallban jelezte, hogy valaki érkezett.

– Vajon ki lehet az ilyenkor? – kérdezte Mrs. Parker. – Ide várjuk Mr. Parker öccsét és húgát, de mostanában gyengélkednek…

– Sir Edward Denham és Miss Denham – jelentette az inas, és már bent is voltak: nem a betegeskedő Parker rokonok, hanem Lady Denham unokaöccse és húga. Sir Edward csak úgy ragyogott, mint aki tudatában van annak, mennyire jóképű. Húga, Esther ezzel szemben sápadt volt, és félszeg, ahogy körülnézett a szobában, sokkal kevésbé tűnt kedvesnek, mint a bátyja.

– De jó, hogy itt találom, néném! – szólalt meg Sir Edward. – Kint levegőztünk kicsit, és gondoltam, elcsábítom önt a szirti sétányra…

Akkor vette észre Charlotte-ot, és feltűnő módon szakította félbe mondanivalóját.

– Ó, kérem, elnézést.

– Hadd mutassam be a vendégünknek – szólt Mr. Parker. – Miss Heywood.

– Nagyon örülök – mondta Sir Edward, megfogta Charlotte kezét, és fölé hajolt, miközben a szemét le nem vette a lányról. – El vagyok ragadtatva, hogy megismerhetem, Miss Heywood.

Charlotte érezte, hogy elpirul. Sir Edward valóban figyelemre méltóan jóképű férfi volt.

Mivel nagyon szép volt az idő, Mr. Parker, aki egyetlen alkalmat sem mulasztott volna el, hogy bemutassa Sanditon szépségeit, azt javasolta, tegyenek egy sétát a szirten. Ő vezette a csapatot, Mrs. Parker belé karolt, mögöttük ment Lady Denham, mellette Clara és Esther. Charlotte pedig azon kapta magát, hogy Sir Edward mellé került.

– Nos, Miss Heywood, mit szól ehhez a kilátáshoz? – érdeklődött Sir Edward.

– Nagyon festői, uram.

– Az ember alig talál szavakat a fenséges óceán erejének érzékeltetésére – folytatta Sir Edward, és széles karmozdulattal körbemutatott. – Emlékszik, mit mondott Sir Walter Scott a tengerről? Annyira kifejező és megható…

– Nem emlékszem – szakította félbe Charlotte. – Nem rémlik, hogy Sir Walter valaha is írt volna a tengerről – tette hozzá huncut mosollyal.

A férfi fölnevetett.

– Az igazat megvallva én sem. Emlékszem viszont arra, mint mondott a nőkről. „Ó, asszony, a vígság óráin is bizonytalan, félénk, oly nehéz a kedvére tenni.”

Charlotte nem tudta, elpiruljon-e, vagy elkacagja magát.

– Nem vagyok benne biztos, Sir Edward, hogy örülnék, ha rólam ezt mondaná valaki.

– Nem örülne? Igaza van. Magában semmi bizonytalan vagy félénk sincsen. De hogy nehéz-e a kedvére tenni? Szerintem maga igényesebb annál, hogy akárminek örüljön.

– Talán így van. De az olyan kellemetlen, ha valakinek nehéz a kedvére tenni.

– Maga viszont egészen bizonyosan nem kellemetlen.

Charlotte most elpirult, megpróbált valami semlegesebb témával előhozakodni.

– Úgy hallom… maga komoly híve a tengeri fürdőzésnek.

– Valóban, úgy van. Miss Heywood, ki kell próbálnia. Az első merülés döbbenetes ölelése! A szabadságnak és a könnyűségnek az a semmihez sem fogható érzése! Az óceán elringatja, ha bátran rábízza magát. Ó, ahogy az áramlatok finoman játszanak a csupasz végtagjaival. Nincs ehhez fogható érzés.

Charlotte kicsit zavarban volt, nem is tudta, mit mondjon, különösen, hogy megérezte magán Esther Denham jeges pillantását. Lady Denham azonban szerencsére megmentette:

– Jöjjön, Miss Heywood, sétáljunk együtt! – kiáltotta oda a lánynak.

Esther gyorsan belekarolt az immár magára maradt bátyjába.

– Látom, jól szórakozol – mondta gúnyosan.

– Csak segítettem, hogy az új vendég otthonosabban érezze magát, húgom.

– Esetleg majd találsz időt az éppen aktuális feladatodra is? – kérdezte Clarára mutatva.

Mindeközben Lady Denham Charlotte-tal beszélgetett, vagyis inkább ő beszélt Charlotte-hoz.

– Esther megpróbált rávenni, hogy a szezonra a Sanditon házban lakhassanak a bátyjával, de nekem nem áll szándékomban hotelt csinálni a házamból – mondta felhúzva az orrát. – Először is, a szobalányok több bért követelnének, már így is mindennap rendbe kell tenniük Miss Clara szobáját. Sir Edward meg, tudja, kedvesem, kapott már tőlem épp eleget. Amikor Sir Harry meghalt, nekiadtam az aranyóráját – mondta, és Charlotte-ra sandított. – Mi erről a véleménye?

– Nagyon kedves dolog, valóban – vágta rá Charlotte kötelességtudóan. Amikor látta, hogy ez mintha nem lenne elég, hozzátette: – És nagyon nagylelkű.

– Tudja, nem lett volna rá szükség. A férjem végrendeletében nem volt benne, de Sir Edward rendes fiatalember. Maga milyennek találja?

– Kifinomult, és nagyon… – a lány elakadt, hogyan is fogalmazzon – átszellemült.

– És jóképű is.

– Igen, így van.

– Jó ránézni, kellemesen bánik a fiatal hölgyekkel, és bár biztosan kitombolja majd magát, de neki muszáj pénzért nősülnie – tette hozzá jelentőségteljes pillantással. – Egy ilyen csinos fiatalember bókolhat a lányoknak, de ő is tudja, hogy vagyonos lányt kell elvennie. Ért engem, ugye?

– Tökéletesen értem, asszonyom – felelte Charlotte fölszegett fejjel.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy ért, maga rendes, okos lány. Sanditonnak azonban örökösnőre van szüksége. Ó, bárcsak ideutazna kúrálni magát valami fiatal örökösnő! Ha szamártejet rendelne neki az orvos, én azt is szereznék. Aztán, ha majd meggyógyul, elintézném, hogy szerelembe essen Sir Edwarddal. Csakhogy, úgy látom, nem nyüzsögnek errefelé a fiatal örökösnők. Aztán meg ott van a húga, Miss Esther. Neki is gazdag férfihoz kell mennie. Tőlem hiába várnak pénzt, mert én minden vagyonomat beleöltem a nagy beruházásokba, és ezt ők is jól tudják.

Miközben Lady Denham tovább fecsegett, Charlotte két szembejövő alakot pillantott meg az úton. A hölgy a harmincas éveiben járhatott, rózsaszín arca volt, és igen élénknek tűnt, a másik egy huszonéves, ugyancsak kövérkés fiatalember.

– Nocsak, nocsak! – kiáltott oda nekik Lady Denham. – Ugye meg vannak lepve, hogy itt találnak minket? Szép jó napot! Hogy vannak?

– A húgom, Miss Diana Parker, és az öcsém, Arthur – fordult oda a többiekhez Mr. Parker. – Milyen kellemes meglepetés!

– Igen, nagyon betegek voltunk – szólalt meg Diana drámai hangon. – Szinte a halál torkában voltunk, nem igaz, Arthur?

Ha Tom Parkernak Sanditon volt a mindene, Dianának a saját és Arthur egészsége. Folyton azzal foglalkozott, miféle veszélyeket tartogat a világ számukra. Arthur, aki természeténél fogva is tunya volt, kihasználta a nővére óriási túlzásait, és komoran bólogatott nagy fejével.

– Azt hittem, már sosem állok talpra.

– De mint látják, összeszedtük magunkat – folytatta Diana –, és amint megérkeztünk, eljöttünk látogatóba. Hallottuk, hogy a sétányon vannak, elhatároztuk hát, hogy mi is kimerészkedünk, és meglepjük magukat.

Arthur gyanakvóan nézett fel a ragyogó égboltra.

– Nem biztos, hogy jó ötlet volt, hűvös szél fúj. Érzem, ez fogja okozni a vesztemet.

– Akkor azonnal be kell mennünk – kiáltott fel Mr. Parker.

– A mi szállásunk közelebb van – mondta Arthur. – Jöjjenek el mind oda, teára. Csak menjünk ebből a tomboló orkánból!

Nem sokkal később beléptek egy meglehetősen túlfűtött házba, amelyet a testvérpár a szezonra kibérelt. Arthur odasietett a tűzhöz, és fölé tartotta kezét, mintha épp az imént menekült volna meg a hóviharból.

– Látják, jól befűtöttünk – mondta Diana. – Szegény Arthur nagyon érzékeny a hidegre. Egyébként – tette hozzá, és arca felderült – láttuk Miss Lambe-et, azt mondják, nagy vagyon örököse, a cukoriparban érdekelt. Két bricskával érkeztek, Miss Lambe, a szobalánya, a társalkodónője és a két Miss Beaufort.

– Hogy néz ki? – tudakolta kíváncsian Mrs. Parker. – Csinos?

– Az igazat megvallva csak hátulról láttuk, ahogy mentünk be a házba, de az egész társaság rendkívül finom, tiszteletre méltó emberekből állt. Ugye, bátyám, gazdagságról árulkodik, ha valaki a saját szobalányával utazik, nemde?

Parker bólintott.

– Úgy bizony, remélem, divatot teremt, és minden gazdag fiatal örökösnő idesereglik Sanditonba, hogy minél többet költsön.

– Üljön ide mellém, Miss Heywood – szólalt meg Arthur. – Melegedjen föl, biztosan csontig átfagyott, mint én.

Charlotte kénytelen volt elfojtani a mosolyát.

– Köszönöm, de én egy csöppet sem találom hűvösnek az időt.

Arthur csodálattal nézte a lányt.

– Milyen irigylésre méltó szervezete lehet! Tudja, én kedvelem a friss levegőt, csakúgy, mint bárki más, csakhogy a friss levegő nem kedvel engem. Tudja, az idegeim. A nővérem azt hiszi, az epémmel van gond, de én ezt kétlem. Ha az epémmel lenne gond, nem bírnám a bort, ami viszont jót tesz az idegeimnek. Tudja, minél többet iszom, annál jobban érzem magam. Reggel, ébredéskor gyakran szédelgek, de néhány pohár bor után megint jól vagyok. Igazán figyelemre méltó, nem gondolja?

Charlotte nem volt ebben annyira biztos.

– Nem lehet, hogy a rendszeres testmozgás…

– Rendszeres testmozgás? Bárcsak bírnák az idegeim, valóban jó lenne, de nekem csak az erős bor tesz jót. Bár néha egy kis vajas pirítóst elbírok, nem többet, mint hat-hét szeletet. Pirítok néhányat, az nem árthat. Magának is piríthatok?

Charlotte beleegyezőn bólintott.

– Sok vajjal, az a titka. Vaj nélkül émelyítő a pirítós, rosszat tesz a gyomor nyálkahártyájának.

Charlotte ismét elfojtott egy nevetést.

– Igyekszem az eszembe vésni.

Arthur Parker felszúrt a villájára egy szelet kenyeret.

– Ha hajótörést szenvednék, és egy lakatlan szigetre vetődnék, ahol nincs más, csak vajas pirítós és portói, meg lennék elégedve a sorsommal.

Charlotte most már nyíltan fölkacagott.

– Elképzelni sem tudom, hogyan alakulhatna ki ez a szituáció.

– Én sem, de ha mégis, boldog ember lennék.

Egymásra mosolyogtak. Charlotte megkedvelte Arthurt, bár az első pillanatban meglehetős mamlasznak tűnt, a lány úgy sejtette, hogy mindezt inkább csak a mások és a saját maga szórakoztatására találja ki.

– A barométer emelkedik – szólalt meg Mr. Parker a szoba túlsó végéből, és fölemelte a poharát. – Holnapra tengeri fürdőzést javaslok a társaságnak!

Arthur Charlotte-ra nézett, mielőtt visszafordult volna a pirítósához.

– Micsoda őrültség – motyogta.

4.

Reggelre gyönyörű nap virradt, épp, ahogy a barométer megjósolta. A Trafalgar ház lakói reggeli után rögtön elindultak a partra, ott találkoztak Mr. Parker öccsével, Arthurral, Miss Clara Breretonnal és Sir Edward Denhammel. Bár még korán volt, a parton nyüzsögtek az emberek, sétáló hölgyek, izgatottan futkosó kutyák és szamárháton föl-alá sétáltatott gyerekek. Annyira vidám és életteli volt a jelenet, hogy Mr. Parker elragadtatva fölkiáltott:

– Itt vagyunk hát! – ujjongott. – Tökéletes nap, épp olyan, mint amilyet ígértem. Most azonban el kell válnunk. Hölgyeim, látják, a kabinok már várják önöket, nekünk, férfiaknak kicsit távolabb kell mennünk.

Charlotte alaposan megnézte a kerekes fürdőkabinokat, amelyek felé Mr. Parker mutatott. Ha nem lettek volna arany és piros festékkel mindenféle tengeri szörnyek az oldalukra pingálva, nem különböztek volna a ló vontatta kocsiktól, amelyeknek elöl és hátul volt egy-egy ajtaja. Ahogy Clarával és Mrs. Parkerral elindultak a kabinokhoz, Charlotte izgalmába némi félelem is vegyült, amiért csaknem meztelenre le kell vetkőznie. Vajon nem éppen ez az, amire az apja célzott, amikor óvni akarta?

– Két ilyen elég lesz mindnyájunknak – mondta Mrs. Parker, akin semmi izgalom nem látszott. – Hacsak valamelyikük nem szeretne egyedül lenni.

Charlotte és Clara szégyenlősen néztek össze.

– Én szívesen megyek magával – szólalt meg Charlotte, mire Clara bólintott:

– Jó, menjünk együtt.

– Mutassa meg, kérem, hogyan is kell csinálni – fordult oda Charlotte Mrs. Parkerhez. – Bevallom, kicsit izgulok.

– Ó, hamarosan megszokják, ugye, lányok? – fordult oda két feltűnően erős nőhöz, izmos lábukon és cserzett bőrükön látszott, hogy már régi tengeri fürdőzők. – Nyáron majdnem mindennap megyünk úszni – folytatta Mrs. Parker. – Itt is vagyunk, itt zavartalanul átöltözhetünk, senki nem lát meg.

Miután leeresztették a víz szélére a kerekes kabinokat, Mrs. Parker belépett az egyikbe a lányaival, Jennyvel és Aliciával, Charlotte és Clara pedig a másikat foglalták el. Segítettek egymásnak kigombolni a rengeteg gombot, majd átöltözve elindultak kifelé. A hűvös tengeri szellő átfújt a Mrs. Parkertól kölcsönkapott, leheletvékony muszlinruhán.

Charlotte feszült mosollyal fordult oda Clarához:

– Most vagy soha!

Az egyik fürdőző hölgy erős karjába kapaszkodva Charlotte belépett a vízbe, ami olyan hideg volt, hogy a lány kénytelen volt levegőért kapkodni. Egy csobbanásból és egy kis kiáltásból tudta, Clara is bent van a vízben. Egymásra néztek, és kitört belőlük a kacagás.

Pár száz méternyire onnan, egy erre a célra fölállított sátorban az urak már levették a ruhájukat, bent a vízben pedig több férfi és fiú fürdött kurjongatva.

Arthur, aki még nem vetkőzött le, kétkedve nézte őket.

– Azt hiszem, én majd csak nézelődöm, és vigyázok a holmitokra.

– Csalódtam benned – mondta Tom Parker a homlokát ráncolva, miközben anyaszült meztelenül, peckesen masíroztak Sir Edwarddal a tengerbe.

Arthur, akinek egyre jobban melege lett a napon, nem akart kimaradni a dologból.

– Ott egye meg a fene! – fakadt ki hirtelen, és elkezdte lerángatni magáról a ruhát. Még mielőtt meggondolhatta volna magát, vagy meghallotta volna a fejében Diana intését, berohant a tengerbe, nagy ívben szétfröcskölve a vizet maga körül.

– Jól van, Arthur – kiáltotta Tom, amikor az öccse elhúzott mellette, és olyan tempóban úszott befelé, mintha az élete múlna rajta.

– Te jóságos ég! – kiáltott fel döbbenten Sir Edward.

Mr. Parker sokatmondóan nézett rá.

– Az öcsém ugyancsak váratlan dolgokra képes.

A part egy távolabbi szakaszán Charlotte nagyon élvezte a vizet. Ha kinyújtotta a lábát, az ujjai hegyével érezte a tengerfenék homokját.

– Ugye milyen nagyszerű? – kérdezte Clara.

– Igen, remek! – felelte Charlotte, miközben észrevette az ismerős alakokat a távolban. – Azok ott a férfiak?

– Igen, azt hiszem.

Charlotte megkockáztatott még egy pillantást a férfiak irányába. Először nem volt benne biztos, de most látta, igen, levették az ingüket, ahogy valószínűleg minden mást is. Ugyan hideg volt a víz, de a lány érezte, elpirul.

– Valóban nincs rajtuk semmi ruha? – kérdezte félénken.

Clara huncutul viszonozta a pillantását.

– Egy szál sem.

Charlotte elgondolkodott ezen kicsit, és, amikor újra odanézett, felkiáltott:

– Clara, a férfiak egyre közelebb jönnek!

– És mi van akkor? – kérdezte a lány, majd elkezdett úszni a férfiak felé, magára hagyva a döbbenten bámuló Charlotte-ot.

5.

Mindenki örömére a fürdőzés utáni napon is remek volt az idő. Charlotte mosolygott magában, úgy tűnt, Sanditon beváltja minden hozzá fűzött reményét, és még annál is többet nyújt. Fölidézte, milyen nagyszerű volt az úszás. És bár hiányzott a családja, mintha ezer éve lett volna már, hogy eljött az álmos kis Willingdenből.

Mrs. Parker és a lányai már a reggelizőasztalnál ültek, amikor Charlotte odaért, Mr. Parker pedig izgatottan járkált fel-alá.

– Ez nagy baj. Nagyon nagy baj!

– Semmi ok az aggodalomra, komolyan – nyugtatgatta Mrs. Parker.

– Hogy semmi ok? Hát se híre, se hamva, a bál pedig egy nap múlva lesz. Jó reggelt, Charlotte – köszöntötte a lányt, amikor az asztalhoz ült.

Mrs. Parker türelmesen mosolygott.

– De hisz tudja, hogy Sidney mindig mindent az utolsó pillanatra hagy, drágám.

– De felfogja, hogy mennyire fontos ez az alkalom?

– Valóban annyira fontos?

– Hát hogyne lenne az! Nyilvánvalóan fontos! Ez lesz az első bál Sanditonban.

– Tom, üljön le, és reggelizzék!

– Nem tudok. Túlságosan… – Parker még a mondatot sem tudta befejezni, annyira ideges volt. Fogta magát, és kivonult a szobából.

Reggeli után, amikor a két hölgy elindult megnézni Sanditon üzleteit, a nap úgy csillogott a vízen, hogy Charlotte-nak el kellett takarnia a szemét.

Mrs. Parker bizalmasan megsúgta Charlotte-nak, hogy a férjének két felesége van.

– Én és Sanditon, és nem tudnám megmondani, melyikünk a fontosabb neki. A házasság jórészt a másiknak tett engedményekből áll, biztos vagyok benne, hogy ezt majd maga is megtapasztalja – tette hozzá mosolyogva. – De Tommal legalább nem unalmas az élet.

– Bocsásson meg, hogy ezt mondom, de nekem úgy tűnik, Mr. Parkernak meg volt mindene – bukott ki hirtelen Charlotte-ból. – Nem volt feltétlenül szükséges belevágnia ebbe a bizonytalan feladatba.

– Igen, valóban. Fogalmam sem volt, mibe megyek bele, amikor beleszerettem Tomba. De hát, ez van – tette hozzá, és körbemutatott az épülő és kész házakon, és a sok tekintélyes vendégen, akik elsétáltak mellettük.

Charlotte elmosolyodott.

– Van ebben valami nagyon izgalmas, nemde?

– Igen, az, de egyben kimerítő is.

Közben odaértek a Heely’s cipőbolt elé. A korábban látott kék cipő a kirakat közepét foglalta el, és közelről még csodásabbnak tűnt.

– Ez hogy tetszik?

– Ó, mesés – sóhajtotta Charlotte.

– Szerintem nagyon jól mutatna magán a bálban – mondta Mrs. Parker. – Menjünk be.

Hiába ellenkezett Charlotte, felpróbáltatták vele a cipőt, ami tökéletesen illett a lábára. A lány hinni sem akart a szerencséjének. Már félúton voltak hazafelé, amikor rájött, hogy csak neki vásároltak.

– Saját magának nem is vett semmit! – mondta.

Mrs. Parker csak legyintett.

– Nekem már nem kell a kirakatba tennem a bájaimat, Tomnak tetszem a régi holmimban is. Nagyon aggódik, hogy ha Sidney nem jön el, és nem hozza magával a barátait, nem jut elég fiatalember a hölgyeknek. Maga ugye nem lesz oly büszke, hogy ne táncolna egy hivatalnokkal vagy boltossal?

– Ó, dehogy! Szeretek táncolni, bárkivel, aki felkér.

– Nagyszerű! Remélem, a titokzatos Miss Lambe és a barátnői is hasonlóan gondolkodnak. Nézze csak, itt van Miss Denham.

Esther Denham hűvös mosollyal üdvözölte őket.

– Örvendek, Mrs. Parker és Miss Heywood. Jó, hogy találkoztunk, már épp eluntam magamat. Sétálnának velem egy kicsit?

– Nekem dolgom van otthon – mentette ki magát Mrs. Parker –, de Charlotte? – nézett kérdőn a lányra.

– Boldogan.

– Nos, mi a véleménye rólunk ez idáig? – kérdezte Miss Denham, amikor találtak egy padot, ahová leülhettek.

Charlotte-ot kicsit elbátortalanította Miss Denham hűvös modora.

– Mindig… mindig öröm új ismerősökre szert tenni.

– Nagyon szépen mondta, de nem így gondolja. Láttam, hogy Lady D. hogyan zaklatta a minap. Miről beszélt?

– Hát, elsősorban a pénzéről.

– Meg biztos arról is, hogy mi meg akarjuk kaparintani. Nemigen tud másról beszélni. Fukar, nyomorult vén boszorka.

Charlotte képtelen volt ellenkezni.

– Kicsit megsajnáltam Miss Breretont.

Miss Denham gúnyosan fölkacagott.

– Na, neki aztán nincs szüksége a maga együttérzésére. Nagyon is jó dolga van, a Sanditon ház melegét és luxusát élvezi, miközben mi Edwarddal a nyirkos és hideg Denham-házban vacogunk. Ha Clara eléri a célját, hogy mindent magának szerez meg, esküszöm, megmérgezem.

Charlotte megbotránkozott a hallottakon, és remélte, a másik csak ugratja őt.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt nem gondolta komolyan.

– Várja csak ki a végét. És a házigazdái?

– Máris nagyon megkedveltem őket.

Miss Denham újabb lesújtó pillantással lepte meg Charlotte-ot.

– Mr. Tom Parker mániákus, jó úton van afelé, hogy tönkretegye magát és a családját az őrült terveivel.

– Valóban így gondolja? – kérdezte némi méltatlankodással a hangjában Charlotte. – Szerintem csodálatra méltóak az ötletei.

– A végén úgyis csődbe megy. A feleségével nincs semmi bajom, sőt nagyon sajnálom. Az öccse egy bohóc, mint ahogy azt biztosan maga is észrevette, ami pedig Sidney-t illeti…

– Hozzá még nem volt szerencsém.

– Felettébb ingatag és megbízhatatlan – jelentette ki Miss Denham.  – Javaslom, legyen vele óvatos.

– Köszönöm – suttogta halkan Charlotte. Nem tudta, hogyan is reagáljon erre a becsmérlő szóáradatra.

– Mindent egybevetve úgy vélem, meg fogja bánni, hogy valaha is betette a lábát Sanditonba – folytatta Miss Denham.  – Én így vagyok ezzel. – Szembefordult a vízzel, a tenger onnan, ahol ültek, különösen csillogó volt, a nap úgy játszott rajta, mintha aranyat szórtak volna a kék háttérre. – Nézze csak ezt a látványt. Tenger. Égbolt. Hát nem rémesen egyhangú?

Charlotte szóhoz sem jutott a megdöbbenéstől.

A nap további része kellemesen telt, ám a hideg sültből álló ebéd után Mrs. Parker így fordult oda Charlotte-hoz:

– Lady Denham kérdezteti, miért nem látogatta még meg, kedvesem.

– Ennek az az oka, hogy ha bármikor elindulunk, hogy meglátogassuk, útközben találkozunk vele, és akkor ő jön át hozzánk teára. Már azon gondolkodom, számlát küldök neki – mondta Mr. Parker, időt sem hagyva Charlotte-nak a válaszra.

– Mindegy, megígértem neki, hogy délután átmegyünk. Remélem, megfelel, Charlotte.

A lány bólintott.

– Nagyon is megfelel, már vártam, hogy megnézhessem a Sanditon házat.

Mrs. Parker és Charlotte gyalog indultak útnak ebéd után. A tenger felől párát fújt a szél, az egész város különös fényben ragyogott.

– Milyen hintó az? – kérdezte Mrs. Parker, amikor meghallotta a zajt.

– Nem látni jól a ködben, de azt hiszem, nyitott. És két ló… nem, négy!

Mrs. Parker az utat kémlelte, majd kihúzta magát.

– Charlotte, szerintem lehet, hogy… igen! Ő az! Tom öccse, Sidney.

Integetett, a hintóban ülő férfi pedig visszaintett. Megállította a lovakat, átadta a gyeplőt a mellette ülő kocsisnak, és leugrott.

– Mary! De jó, hogy találkoztunk!

Melegen megölelte a sógornőjét, így Charlotte közelről megnézhette magának a jövevényt. Épp olyan csinos volt, mint a festményen, határozottan könnyed és stílusos. Amikor azonban kibontakozott az ölelésből és hátralépett, csak futó pillantást vetett Charlotte-ra.

– Az új szobalány?

– Nem, Sidney, ő Miss Charlotte Heywood, nálunk vendégeskedik a Trafalgar házban.

A férfi megfogta Charlotte kezét, és kelletlenül meghajolt.

– Miss…?

Máris felejtette volna? – gondolta Charlotte.

– Heywood – mondta nyersen.

– Miss Heywood – ismételte meg Sidney, bár közben már elnézett a távolba, mintha ott valami érdekesebbet látna. Charlotte kicsit zokon vette, de jobbnak látta nem törődni a dologgal.

– A Trafalgar házba tart? – kérdezte Mrs. Parker kedvesen.  – Természetesen nálunk fog lakni.

– Nem, már foglaltam szobákat a hotelban. Ott találkozom a barátaimmal. Persze elmegyek meglátogatni magukat ma este, ha óhajtja. És holnap lesz a híres bál, ugye?

Mrs. Parker a fejét csóválta.

– Tom annyira ideges már miatta. Ugye segít majd neki?

Talán csak Charlotte vette észre, hogy Sidney állkapcsa szinte észrevétlenül megfeszült.

– Mondja meg neki, hogy ne aggódjon, mindent kézben tartok. Lady Denhamhez mennek?

– Igen, oda.

– Akkor nem tartom fel magukat. Miss Heywood – mondta, majd egy újabb gyors meghajlás után felugrott a kocsis mellé, és a hintó már el is robogott.

Mrs. Parker megfordult, és nézte, ahogy eltűnik a ködben.

– Olyan rendes.

Charlotte inkább nem szólt semmit, de az asszony észrevette kétkedő tekintetét.

– Annyi dolga van, de mindig segít Tomnak, ha szüksége van rá. Lehet, hogy hirtelen, és néha figyelmetlen, mint amilyen most is volt önnel, de jó szíve van.

– Ezt örömmel hallom – jegyezte meg kicsit nyersen Charlotte.

– Inkább amiatt aggódom, hogy vajon boldog lesz-e valaha – folytatta Mrs. Parker. – Szeretném látni, hogy megállapodik, de attól tartok, nem olyan a természete.

Mentek tovább, az út kicsit emelkedett, így a dombtetőn megálltak, hogy kifújják magukat.

– Itt is vagyunk – mondta kicsit lihegve Mrs. Parker. – Ez a terület itt mind a Sanditon házhoz tartozik.

– Nagyon szép park, jól illik a házhoz.

És valóban, bár a ház hatalmas volt, nem nehezedett rá a gondozott parkra. A természet ölelte körül az épületet, Charlotte sohasem látott még ehhez fogható, lenyűgöző házat.

– Lady Denham nagyon büszke rá. Őzek is vannak errefelé, bár nagyon félénkek. Néha ott, a kerítés túloldalán látni őket.

Charlotte odament a kerítéshez, még lábujjhegyre is állt. Vagy húszméternyire a lombok takarásában valami fehéret pillantott meg. Amikor jobban szemügyre vette, látta, hogy Clara Brereton ül a fűben. És volt vele valaki… Igen! Sir Edward Denham! Ahogy Charlotte alaposabban megnézte, volt valami furcsa a tartásukban. Nagyon közel voltak egymáshoz, szinte összefonódva. Clarának mintha mozgott volna a karja, és Charlotte nem tudta, épp elhárítja-e Sir Edward közeledését, vagy… A lány nem volt benne biztos, mi az, aminek a szemtanúja volt, de abban igen, hogy ez az ő dolguk, és neki nem kellett volna beléjük botlania. Hirtelen visszahúzódott, de közben rálépett egy száraz faágra, ami hangosan megreccsent a lába alatt. A füvön ülők megfordultak a zajra, Charlotte pedig visszasietett Mrs. Parkerhez.

– Látta őket?

Charlotte nemet intett a fejével, de alig kapott levegőt, az arca lángolt.

– Nem, először azt hittem, igen, de aztán…

Mrs. Parker ártatlanul mosolygott.

– Mondtam, hogy nagyon félénkek.

Tom Parker aggodalmas képpel lépett be a dolgozószobájába, miután Mary és Charlotte magára hagyták a gondolataival.

– Mintha valami bántana, Tom. Segíthetek?

Mr. Parker felkapta a fejét az ismerős hangra, homloka menten kisimult. Ahogy belépett, látta, hogy az íróasztalánál öccse, Sidney ül, pohárral a kezében. Parkernak egy csapásra elszállt minden bánata.

– Sidney! Soha senkinek nem örültem még ennyire – mondta, és melegen megölelte az öccsét.

– Csak nem kételkedtél bennem?

Parker egy pillanatig habozott.

– Nem – nyögte ki végre –, nem, egy pillanatig sem. Végre itt vagy, és ez a fő. – Homlokát újra felhők árnyékolták be. – Csak nem egyedül jöttél? Azt reméltem, magaddal hozod néhány barátodat.

– Nyugodj meg, bátyám. Úgy tettem, ahogy kérted. Lord Babington és Mr. Crowe már ebben a pillanatban is a Crown Szálló vendégszeretetét élvezik.

– Nagyszerű! Nagyszerű! Tudtam, hogy számíthatok rád, öcsém. Még Lady Denhamnek és az örökösnőnek is be kell ismernie, a legjobb úton haladunk afelé, hogy divatos úti céllá váljunk.

– Tehát az „örökösnő”, Miss Lambe megérkezett Sanditonba. Igaz? – kérdezte, és most először komorodott el az arca.

Tom Parker meglepve nézett Sidney-re.

– Mit tudsz Miss Lambe-ről?

Sidney megfogta a poharát, és kiitta a tartalmát.

– Jóval többet, mint amennyit szeretnék – mondta, majd elmosolyodott. – Gyere, igyunk még egyet.

Amikor Mrs. Parker és Charlotte odaértek a Sanditon házba, az inas közölte velük, hogy Lady Denham nemsokára lemegy hozzájuk. Magukra maradtak a fényűző előcsarnokban, és Charlotte-nak tátva maradt a szája. Ha egy látogatónak kétségei merültek volna fel Lady Denham vagyonát illetően, itt megbizonyosodhat a mértékéről, gondolta.