Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Írtam Fiesole-Flórencben, 1926 nyarától 1927 nyaráig.

Mischiate sono a quel cattivo coro Degli angeli, che non furon ribelli, Ne fur fedeli a Dio, ma per si foro. Dante, Inferno, III. 37-39.

ELŐJÁTÉK

A HÜVELYKUJJ

ELŐZMÉNYEK

ÉJSZAKA KÖDSÜVEGÉBEN

A LESÚJTOTTAK KÓRUSA

ALAMIZSNÁS KÉZ

LOVAGLÁS A POKOLBA

A LÁZADÓK

FINÁLÉ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alfred Neumann

LÁZADÓK

fordította:
Goda Géza

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-136-1 EPUB
ISBN 978-963-678-137-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Rebellen

első kiadás: 1928
az elektronikus változat az 1932. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Baldassare Verazzi (1819 – 1886)
Harc a milanói Litta Palota előtt című
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Írtam Fiesole-Flórencben,
1926 nyarától 1927 nyaráig.

Mischiate sono a quel cattivo coro
Degli angeli, che non furon ribelli,
Ne fur fedeli a Dio, ma per si foro.
Dante, Inferno, III. 37-39.

S az angyalok, kik fellázadni féltek
S hívek sem voltak; csak magukra voltak
lelkükben nincsen sem erény, sem vétek.
Babits Mihály fordítása.

Milyen jó volna, ha egy költeményben világosan ki lehetne fejezni, hogy az ember milyen szétfolyó valami: hogy ugyanaz az ember hol gonosztevő, hol angyal, hol bölcs, idióta, óriás, hol pedig a legtehetetlenebb lény.

Tolsztoj, Napló: 1898. március 21.

ELŐJÁTÉK

Gioia bűne nagy volt, szinte kimondhatatlan. Olyan nagy, hogy két ember hordta a keresztjét: ő és leánya. Bűne azok közé a rettenetes tettek közé tartozott, amelyek áldozatuknak nem halálát, de életét követelik. Összeforrnak vele, húsukká és vérükké válnak, sem elfojtani, sem elfelejteni nem lehet őket. Az ilyen elevenné vált bűnben a bosszúálló Isten ereje lakozik, amely vagy megtöri, vagy meghajlítja a bűnös életét. Checca volt az áldozat, Gioia a tettes. De az ő élete nem volt méltó arra, hogy darabokra törjön. A bosszuló Isten nem tette olyan keménnyé, hogy könyörületesen megtörhesse, hanem a végső büntetést követelte számára, a bűnös ember ős-bűnhődését. Gioia életének meg kellett hajolnia, mint ahogy a test meghajol.

E bűn nélkül Gioia nem lett volna sokkal több, mint a francia forradalmi gépezet szilánkká tört részeinek egyike, arainők ez időkben az európai országok minden szemétdombján rozsdásodtak. Ámde egy fölrobbant eszme ez emberromjai legnagyobbrészt vagy érzéketlenek voltak, vagy megelégedtek apátiájukkal, amelyet az új idők bizonyos értelemben respektáltak vagy legalább is nem zavartak. De ennek a Gioia nevű szilánknak még ezt a nyomorúságos békességet sem adta meg a bűn. Kiemelte a tömegből és a gyötrelmek összes kalapácsának szögévé kovácsolta.

Gioia, a zenész, kispolgári családból származott s azok közé a római jakobinusok közé tartozott, akik 1797 december 28-án fegyveresen vonultak a Palazzo Corzin, Bonaparte József lakása elé és a francia köztársaságtól védelmet és segítséget kértek a pápai uralom ellen. Ez a tüntetés és az utána következő véres zavargások folytán szállta meg Berthie Rómát és alapították meg a római köztársaságot.

Gioia, a zenész, is az új kormányhoz tartozott. A szépművészetek komisszáriusa volt s állását, az új hatalmasokkal ellentétben, nem nagyarányú zsarolásokra és saját zsebe javára, hanem ama példátlan tivornyák finanszírozására használta föl, amelyen a római Bohém nagyszámú tagja szokott részt venni. Az ilyesmi azonban olyan kevés költséggél járt ebben az időben, hogy a rendelkezésére álló pénzzel még cimboráinak adósságait is ki tudta fizetni és a Monte di Pietából ki tudta váltani zálogjaikat. Ilyen módon kellemes népszerűségre tett szert, amit azonban sohasem élvezett, mert állandóan részeg volt.

Meg kell még említeni, hogy ebben az időben - nem tudni, hogy kótyagos fejét vagy a forradalmi divatot követte-e - leegyszerűsített jakobinus rítus szerint, vagyis, ahogy nevezték: «Sotto Talbero», feleségül vett egy leányt, akivel állítólag az esküvő előtti estén ismerkedett meg. Semmi különös nem lett volna a dologban, ha már nem lett volna forradalomelőtti, egyházilag megesküdött felesége és egy tizenkét éves leánykája, akik valahol a Trasteverén laktak. Sohasem törődött velük valami sokat, de most, komisszáriusi hivatalának buzgalmában és mámorában teljesen megfeledkezett róluk. Csak akkor jutottak eszébe, amikor egy napon egy sovány asszony tört be hivatalába és minden bevezetés nélkül egypárszor arcul ütötte. Polgári felesége volt, aki hasonló exekució után, egyenesen jakobinus feleségétől sietett hozzá és csak nagyobb összegről szóló piaszter-utalvánnyal volt visszavonulásra bírható. Checca, a leánya, nyurga, fejletlen leányka, merev arccal állt egy sarokban a jelenet alatt és nézte.

Ám e megrázó eset teljesen eltörpült egy másik, még magrázóbb eset mellett, amely közvetlenül erre következett. Bonaparte kiseperte Róma kormányzatából a csőcseléket, mit sem törődve, akármilyen Jakobinus volt is valaki - vagy talán éppen azért, mert Jacobinus volt - gondolták az érdekeltek és kezük ökölbe szorult nadrágjuk zsebében. Köztük volt Gioia is, ő is ezek közé a rejtett öklűek közé tartozott. Dabrovszky generális lengyel légiójának egyik tisztje, aki fegyelmezett csapatával a fővezér tisztogató parancsát végrehajtotta, az előbbi jelenetét követő napon éppolyan gorombán és hirtelenül, mint az előbbi napon Gioia felesége, betoppant Gioia hivatali szobájába. Kozákosan torzonborz bajuszú fickó volt, csodálatosan szögletes sipkával. Lovaglóostorával kétszer is odacsapott az íróasztalra, hogy csak úgy porzott, miközben az ostor hajszálnyira süvített el Gioia orra mellett. Minden ütést egy-egy barbár szó sistergése kísért. Aztán kidobta a komisszáriust: nem szavakkal és gesztusokkal, nem, hanem két hihetetlen markolású kezével, amelyek közül egyik a kormányzó-férfiú gallérját, másik pedig nadrágja kötését úgy fogta meg, hogy őurasága nagy ívben röpült ki az ajtón. Szerencsétlenségére, Gioia nem volt egészen józan, amikor ez a fickó belépett és munkához látott, s ez volt az oka, hogy francia nyelvismeretei teljesen csődöt mondtak és tiltakozása mindössze egy római káromkodás cikornyájából állott, amely azonban a legkisebb benyomást sem tette az erőszakos emberre. így történt, hogy az ajtóhoz lendültében teljesen elvesztette megfontolásait és röptében csak azt érezte, hogy gyöngédtelen kezek továbbítják, mígnem összeverve és dagadtan csak a Capitolium terére vezető lépcsőkön tért magához.

Ezentúl aztán csak a mámorban és a meredélyeken talált sorsa örömet. Gyorsan, lélegzetrablóan kéjes tempóban ment a dolog. Megszokott mámora megvédte a kétségbeeséstől, az őrülettől és attól, hogy a csontját össze ne törjék. Azok közé tartozott, akik öklüket állandóan nadrágzsebükben tartották, ami pedig csakhamar szövetségi jelvénnyé vált. Miért is ne? Az egyik forradalom szüli a másikat. Megtanulták, miként kell hivatásszerűen őrjöngeni, temperamentumból deszperádónak lenni. Vezetőjük Cerrachi volt, a szobrász, aki a Jakobinus-kormányban magas állást töltött be. Találkozóhelyük Gioia trasteveri lakása, ez az összeesküvésekre alkalmas zug. Az asszony, akit egyetlenegy szerelmi éjszakával megnyertek, - mit törődött vele Gioia! - nagyon alázatosan viselkedett és rendszerint nem is mutatkozott. Checca, a leánya, némán és merev arccal nézte vackából a férfiakat. Vad férfiak voltak. Pompás gyűlölők! Mi volt céljuk? A régi, a szent: halál a zsarnokokra! És ki volt a zsarnok? A forradalom árulója, a titkos bitorló: Bonaparte. Gioia, hegedűjén a Marseillaise-t és Ça ira-t játszotta, miközben hirtelen Palestrina egyik témájába keveredett, melyet mesterien variált. De cinkosai még mindig a «Formez les Bataillons»-t bőgték. Egy kicsit zavarban voltak. Checca pedig a sarokból némán, lelkesedve és mámorosán nézte atyját, amint nedvesedő szemmel hegedült.

Minden gyorsan ment. E ködös élet lendületét és mámorát semmi sem zavarta, mígnem egy részeg estén, dalolás, hegedűszó, összeesküvés, az élet és halál vidám kavargása közötti Cerrachi, a szobrász és vezér, aki mindig a legjózanabb volt köztük, váratlanul így kiáltott: Csend! és kihúzta hősies pisztolyait. Hirtelen csakugyan csend lett - nagy csend. Az utca kövezete visszhangosra vált: lódobogás, fegyverek csörgése, vezényszavak hallatszottak. Kikémleltek az ablakon: fáklyák fénye a pápai dragonyosok vértjén és csillogó sisakján. A házakat, az utcát, a városnegyedet zárták körül. Gioia félelmében vagy részegségében szinte röfögött. Cerrachi pisztolya agyával úgy vágta gyomron, hogy végigesett az asztalon, hányt, ő maga pedig az ajtóhoz ugrott. De elkésett vele. A lépcsőkön már akkor lengyel légionáriusok rohantak fel. Cerrachi lelőtte a legelsőt, de a fejébe került a dolog, mert ő volt az egyetlen összeesküvő, akit kivégeztek.

Checca mereven és némán ült vackában és onnan nézte, mint kötözik meg a férfiakat, mint tapossák el apja hegedűjét, mint kötözik meg és vonszolják le a lépcsőkön eszméletlenül, piszkos, bűzös zsákhoz hasonlóan.

Az asszony nem mutatkozott.

Gioia, egy délfranciaországi bagnóban tért magához. Gondolkodni kezdett. Volt hozzá elég ideje s csak a bal lába után vonszolt vasgolyó, az alkohol utáni égető szomjúság és önmegtartóztatáshoz nem 'szokott testének borzasztó vágyai zavarták. De ezek a vágyak csak fokozták dühét, amely a hátára égetett N. B. betűk (Napóleon Bonaparte) szörnyű gúnyából, a kőbánya- és útépítő munka verejtékéből, a cella nyirkos kőpadlóján töltött éjszakák okozta fájdalmakból, a férgek, a hideg, a hőség, a korbácsütések és egyéb kínszenvedésekből, főleg azonban tépelődéseiből táplálkozott. Csak amikor fontolgatása bizonyossággá érett, hogy első felesége, a képmutató, az alázatos, a soha nem mutatkozó volt az, aki összeesküvésüket följelentette, kezdett agya a büntetésen gondolkozni, amelyet ennek az asszonynak el kell nyernie. Ilyenkor aztán agya üresen járt, az egyhangú idő malma őrölt benne és körülötte s élvezte a teljes eltompultság kegyelmét. E nélkül, hacsak a legkisebb gondolat törekedett is volna föl benne, az őrület szállta volna meg és arra késztette volna, hogy a vastag falakon szétloccsantsa fejét. Ez volt életének végső kegyelme; mert a szabadulás, amely vad világosság módjára hirtelen tört rá és megfájdította elbutult szemét, nyitotta meg a kaput nagy bűne számára.

Az 1804-i koronázási év amnesztiája nem vonatkozott általában a császár élete elleni merénylőkre. Akkor még nem lehetett tudni, hogy ki volt az, aki Gioia nevét a kegyelmi listára írta és aki általában megakadályozta, hogy Cayenne-be deportálják. Röviden: a bagno kinyílt számára, a láncokat leverték róla. Eleinte nem tudta, miképp tegye meg első bilincstelen lépéseit és könnyű, csúz-görbítette lábai különben is roskadoztak. Egypár új, csillogó Napóleon d’ort és polgári ruhát adtak neki és azt mondták, hogy a fegyház kapujában várja valaki. Gioia tompa bárgyúsággal meredt a császárnak a tallérokon lévő római profiljára, azután a jobb vállán megvakarta a császár nevének kezdőbetűit. Vigyorgott. A beégetett betűk mindannyiszor viszkettek, ha valami izgalom vett rajta erőt. De azért nem volt kellemetlen érzés.

- Hé Gioia, hallod-e? - kiáltotta a baszk felügyelő, aki nem volt rossz ember és mintha a kis és türelmes olasz iránt valami rokonszenv ébredt volna szívében - egy nyurga fehérnép vár reád. Ebből szép éjszaka lesz ma... Mi?

Gioia megállt és furcsán nézett rá.

- Igen - mondta nehézkes, beszédtől elszokott ajakkal. - Igen, agyonütöm.

- Megbolondultál, bitang? Ezt a fiatal jószágot? Nem bántott ez téged soha! Hiszen még félig gyermek volt, amikor téged ide...

- Fiatal? - csodálkozott Gioia és továbbment.

Checca volt. Rögtön megismerte, ámbár időközben asszonnyá serdült. Egy kissé sovány volt, de nem csúnya. A kezét nyújtotta és ő úgy érezte, mintha valami meleg hullám lövellne a szívéig. Még mindig ugyanaz a meleg tekintete volt, amely azonban akkor sem, most sem tudott mosolyogni. Mindaddig egy szót sem beszéltek, míg az utolsó formalitásokat is el nem intézték és amíg Gioiának kezébe nem adták útlevelét. Szótlanul távoztak.

Amikor az országút fordulójához értek és a fegyház épület-tömege egy barátságos halom mögé merült, Checca törte meg a csöndet.

- ...Hogy a legközelebbi faluban, melynek már látszik is a tornya, kocsi vár rájuk. Hogy Toulonba mennek...

- Igen, hogy egy év óta Toulonban lakik.

Gioia kérdően és homlokát összeráncolva nézett rá.

- Hogy az édesanyja már régen meghalt, - mondta Checca csöndes és kimért módján - vagy jobban mondva, hogy az összeesküvők elfogatása után pár hétre eltűnt, holttestét pedig, amelyet már akkor alig lehetett felismerni, úgy halászták ki a Tiberisből. Valószínűleg beledobták a folyóba.

Checca azután elhallgatott, Gioia pedig a kezével hadonászott a levegőben és mondani akart valamit, de aztán magába fojtotta. Majd hirtelen fölnevetett: hahaha!

Nagyon csúnyán hangzott. Checca ránézett. Nem csodálkozott és nem is undorodott.

- Igen, - mondta egyszerűen - tudom. A folyóba dobták. Később tudtam meg a párttól.

- Miféle párttól?

Checca a fejét rázta és nem felelt. Gioia ajkait harapdálta. Hallgatagon mentek tovább. Checca olyan arcot vágott, mint aki eleget beszélt. Gioia pedig csak éppen, hogy kérdezzen valamit, azt kérdezte:

- Miből élsz Toulonban?

- Férfiakból.

- Igen... természetes... - mormogta és oldalról végignézte. Selyemruha volt rajta és jó lábbeli. Fekete csipkeköpeny takarta vállát, fején fehér csipkefőkötő barátságosan hajolt dús, fekete hajára. Még kocsira is telt neki. - Istenem, mit mondjon az ember?

A kocsi ugyan csak kétkerekű, szamárvonta kordé volt s egy kis savoyard kormányozta. Dehát nem volt sietős dolguk. Szorosan ültek egymás mellett s a kocsi vidáman lökdöste őket ide-oda. Checcának illatos, jó szaga volt. Gioia valami rég feledett érzésbe siklott bele, mintha könnyű mámor lett volna.

- Tudod-e, hogy most mit fogsz csinálni? - kérdezte Checca hirtelen.

Gioia felrezzent.

- Ki? Én? Nem, azt nem tudom...

- Nem is szükséges - felelte. - Én tudom. Te a párté vagy.

Gioia nem értette. De azért ellenkezni próbált:

- Én... hiszen én szabad vagyok...

Checca fölhúzta az orra tövénél összeérő vastag szemöldökeit.

- Eh mit! - mondta - te nem vagy szabad. Innen is a párt hozott ki párizsi megbízott ja útján...

Hüvelykujjával a válla fölött hátramutatott.

- Hálával tartozol nekik.

- Hálával…

- Igen, amíg határoznak felőled, nálam lakhatsz.

- De ha nem engedek határozni magamról.

Checca haragos pillantással mérte végig s ettől kezdve az utazás megszűnt vidám lenni.

A leány a kikötőnegyed egyik keskeny, piszkos házának szobájában lakott. Amikor megérkeztek, már kezdett leszállni a borzasztó est. A szoba kicsiny volt és ugyanolyan illat terjengett benne, mint amilyen Checcából áradt ki. Gioia türelmetlen lett. Agy, asztal, pamlag volt a szobában. Egyebet nem látott. És minél többet ivott, annál kevesebbet látott. És sokat ivott. Csak a merevarcú Checcát látta, aki soha, most sem tudott mosolyogni. Még akkor sem, amikor Gioia számára már nem volt más a világ egyetlen vörös és vad dicsfénynél és leánya fekete vad hajánál. Teste kitört a hatévi börtön magányából. Checca torkon ragadta, de nem kiáltott. Őbenne pedig az őrültek ereje volt s a lány már nem is védekezett.

A szörnyűség, amelyet elkövetett rajta, ugyanabban a vakító pillanatban lángolt fel benne, megfogta lelkét és testét és máris a másik élet volt: Checca.

És nem volt álom, amikor másnap összetörve és félelemtől reszketve fölébredt. Nem, mert íme odaát, a fal mellett, a lány kőarcával felült az ágyban, nem beszélt, csak mutatta, hogy itt van és hogy most már mindig itt lesz. A bűn mellette élt és saját létével kapta karmai közé. Nem tudott többé szabadulni tőle. A földi pokol minden körén keresztül hajszolta. Gioia pedig engedelmes volt, mert engedetlennek lenni még rettenetesebb lett volna. Ha férfiak jöttek leányához, vagy ha Checca fejének rövid intésével értésére adta, hogy valaki utána surran a lépcsőkön, a szoba mellett lévő szűk deszkarekeszbe bújt. Istenem, már ez is nehéz és rettenetes volt. Mert mit csinálhatott? Mit használt a kétségbeesés és az önmaga iránt érzett utálat? Féltékeny volt a leányára.

Egyszer aztán egy sápadtarcú úr jött hozzá, akinek nagy szakálla volt, de túlságosan fekete ahhoz, hogy valódi legyen. Ez az úr nem Checcához jött, hanem őt kereste, Gioiát. Checca a látogatás alatt csodálatos megadással állt egy sarokban.

- Gioia? - kérdezte ez az úr könnyedén kérdő hangon. Amaz pedig mint egy őrmester, aki a parancsot olvassa, olyan nyugodtan felelt: - Igen, Gioia Benedetto.

A jövevény köhécselt és minden kertelés nélkül közölte vele, hogy bűne nem ismeretlen a párt előtt. Gioia arca szürkére vált és ajka úgy reszketett, mint egy aggastyáné.

- Melyik... melyik - bűn...? - dadogta.

A szakállas ember nem felelt, csak nádpálcája emelkedett fel térdeiről s aranyos gombja egy pillanatra Checca irányába mutatott.

- Mindenható ... ő, ő... - nyögött Gioia és leánya tekintetét kereste. De az hidegen nézett el mellette.

- Nem szeretem a sok beszédet - mondta az úr és úgy vágta át a levegőt a kezével, mintha kés volna. - Mindez felesleges. A párt az ön forradalmi múltjának elismeréséül mindenekelőtt nem akar feljelentést tenni az esetről. Használhatóságához és ügybuzgalmához képest arra is kész, hogy a dolgot elsimítsa. Ez tehát öntől függ. Röviden: ön mint GB. az ambuláns végrehajtóosztályba van áthelyezve.

- Mint GB.? - kérdezte Gioia zavartan és elkábulva.

- Igen, igen - felelte az úr kissé türelmetlenül. - E pillanattól fogva önt GB.-nek nevezik. Könnyen megmagyarázható okokból nálunk senkinek nincs neve. Én például FR. vagyok és a piemonti osztály vezetője. Ön egyelőre csak tőlem kap parancsokat és egy darabig ilyen betűneve lesz mindenkinek, aki parancsaimat közvetíti. Az összes parancsok, amelyek csak szóbelileg fognak közöltetni önnel, - minden írásbeli nyilatkozat halállal büntethetik - a meghatározott módon és a megkívánt időben lesznek végrehajtandók. Rögtön elárulhatom azt is, hogy az ön működése nagyon fáradtságos lesz és nem nagyon kellemes, de ön nem tehet egyebet, mint engedelmeskedik. Egyébként minden lépése felügyelet alatt áll - hm, igen...

Elhallgatott és gondolkodott. Gioia elferdült arccal gubbaszkodott székén, karjait himbálta és ámbár a vér hangosan zúgott fülében, tisztán hallotta a gonosz szavakat.

- Hm, igen, - folytatta a szakállas ember s most egyszerre gyöngédre és csengőre változott a hangja - mutassa a hátát-

- A hátamat? ... - ismételte Gioia.

Engedelmesen fölállt, olyan gyorsan, hogy a térdét is megütötte és reszkető kézzel húzta le fején keresztül az ingét.

- Istenem, - gondolta hirtelen - egészen meggörnyedt hátam van... Púpnak is beillenék... Csak Checca ne nézzen most ide!

Checca kinézett az ablakon.

Az idegen most hegyes, nedves ujjával végigsimította a császári kezdőbetűket, amelyeknek helye erősen viszketett. A dörzsölés jól esett Gioiának. Nevetnie kellett.

- Nini! - mondta az úr, miközben előrehajolt és vizsgálgatva nézte a hátát. Checca is megfordult és bizalmatlanul nézett rá.

- Kétségbe vonja az ép eszemet - gondolta Gioia s mintegy mentegetődzve tette hozzá: Nagyon csiklandós.

Checcának mondta, aki közben elfordult tőle és bizonyosan nem hallotta.

- Így! - mondta az idegen úr és újból vizsgálgatni kezdte a hátát, a tetoválás mélységét és magasságát mérlegelve.

- Jó! - mondta végre és úgy látszott, meg van elégedve. - Rendben lesz. Két horzsoló lövés elegendő...

Gioia kitátotta a száját és magasra emelte karjaik Az idegen nem tudta megállni nevetés nélkül.

- Hát igen, - magyarázta aztán - ezt természetesen el kell tüntetni. Értse meg. Rálövetünk. Két kemény, tisztes katonasebhellyel úgyszólván kitöröljük a világból. Az ilyen célokra kitűnő céllövő áll rendelkezésünkre. Specialista, aki apró csonkításokat végez és szükséges sebeket ejt...

*

Az első napokban Gioia öngyilkosságra gondolt, de mikor egy gonosz napon a gondolat valóságos alakot öltött és kis zsebkés formájában megkarcolta ütőerét, Checca már rajtaütött, könnyedén kicsavarta a keskeny, villogó gondolatot, eldobta és halkan így szólt: Nem, nem! Aztán nem is szólt egyebet. Semmi kemény szót nem ejtett. Csak végigsimította Gioia haját és megcsókolta. Egy kissé futólag ugyan, de megcsókolta. Gioia pedig vállalta a nehéz életet és sohasem gondolt többé rá, hogy eldobja magától.

Nehéz élet volt. Avval kezdődött, hogy a lövészspecialistának véletlenül éppen rossz napja volt és ámbár a császári iniciálékat el is lőtte, de velük együtt néhány fontos idegcsomót, a vállapocka és a jobbkar egy darabját is. Gioia feküdt egypár napig, mialatt egy portugál hajóorvos rosszul kezelte, ellenben Checca jól ápolta. Mikor felkelt és megkezdte szolgálatát, nyomorék volt. A szakállas úr, a mindenható FR. úgy látszott, teljesen meg volt békülve a testi hibával. Most már valóságos hadirokkantat csinálhatott Gioiából, mint ahogy ez céljainak meg is felelt, hiszen így a szükséghez képest az olasz hadszíntér egyik vagy másik pártja egykori hívének adhatta ki. Az ambuláns végrehajtóosztály működése, amelyhez Gioia tartozott és amelyből nem látott és nem hallott egyebet, mint idegen, FR. parancsait hordó szófukar embereket, titokzatos volt, veszedelmes és kimerítően fárasztó. Valami titkos hatalom érdekében, amelyet nem ismert, csak félt, gyakran kellett Párizsba, Bécsbe és az olasz államok valamennyi fővárosába utaznia, bizonyos személyeknek érthetetlen jelszavakat avagy csak számokat kellett mondania, embereket és épületeket kellett kifürkésznie, fegyvereket, robbanóanyagokat és mérgeket kellett ki- és becsempésznie, sötét események és terrorisztikus cselekmények után kellett surrannia, mint valami titokzatos árnyéknak és még ölnie is kellett kétszer: egy spanyol agitátort Nápolyban, egy parmai faluban pedig egy körülbelül 30 éves férfit, akiről nem tudta, ki volt és mit cselekedett. A félelmetes gépezet, amely mozgatta és majdnem mindig sértetlenül vitte keresztül a veszélyek örvényein, lassankint valami Istenhez hasonlóvá vált előtte, amelynek a személyes reflexiókhoz, lelkiismerethez, lélekhez semmi köze sem volt. Hogy miért tette ezt és amazt, hogy miért sütötte rá pisztolyát két emberre, akik gyanútlanul fordítottak neki hátat, hogy a cél ilyen eszközöket is tudott szentesíteni: mindez bizonyos mértékig közömbös lett előtte, úgyannyira, hogy saját személyét csak az FR. nevű hatalom felelősségnélküli kezének, szavának, vagy izmának tekintette. Aztán Checca sem volt más a maga nemében, mint ő. Ugyané hatalom szolgáló részecskéje. Kiküldetéseiben nem egyszer elkísérte, nehogy közte és bűne között valami rés támadhasson. De az emlékeztető szó korbácsát csak alig kellett ráemelnie. Megtette kötelességét, nehogy a korbácsra kerüljön a sor.

Beteg teste azonban a mindig izgalmas napokat és az örökös ide-odajárás fáradalmait csak rövid hat évig bírta ki. Akkor letört. Csúzos, rohamoktól és egyre fokozódó hűdéses jelenségektől összetört, hasznavehetetlenné vált, ötvenéves korában pedig kicsiny, görbe aggastyán lett belőle. FR. nyugdíjba küldte, vagyis Flórencben valami ártatlan megfigyelő és hírnökállást adott neki, ami a pártot nem terhelte nagy költséggel. Gioia, a koldus, megkezdte tengődő életét a Santa Croce és a Santa Maria del Fiore között.

Ez 1810 körül történt. Az évek, amelyek most következtek, a tompa könyörületesség évei voltak számára. A bűn békén hagyta: Checcának izgalmasabb talajon volt dolga. A csendes Toscana nem bírt nagy érdekkel az olasz függetlenségi mozgalom szempontjából, amely lassankint a forradalmi szektákból kristályosodott ki, de a napóleoni nap világosságában még nem tudott biztos formákat ölteni. Az akció két centruma Piemont és Nápoly volt. Checca legnagyobbrészt Észak-Olaszországban lakott, és mert a huszonötéves nő gyorsan elvirult, a párt már nem prostitúcióját, hanem csak fanatizmusát használta föl. Mint azelőtt édesatyja, most ő működött titkos ügynökként. Flórencbe csak nagyon ritkán jött. Gioia, aki eleinte nagyon vágyakozott utána és sorsától való távolságát valami meghitt és kedvelt dologtól való elszakíttatásnak érezte, - hisz az emberi lélek isteni mélységeiben mindig ártatlan marad - lassanként mégis csak megszokta a magányt, amely eltompult agyának segített elfelejteni, amit el akart felejteni. Korhadt fadarabként, jelentéktelenül és háborítatlanul úszott az évek magasan járó hullámain, amelyek egy félistent sodortak el a földről. Amikor a történelem kicsinyesen és álnokul az Atlanti-óceánban pontot tett a világrend után és az emberkéket arra ösztönözte, hogy huszonhat óriási esztendőt kivágjanak a világból és az 1816-i évet közvetlenül az 1788-ihoz fűzzék, az újrégi világba mégis belesiklott a régiúj eszme. Az olasz titkos párt a restauráció fekete alapján egyre tisztábban kezdte látni saját arculatát. Már észrevette a nagy célt. A cél volt a jövő. És megifjodott, hogy megbirkózhasson a jövővel.

1820 körül, amikor már majdnem minden olasz államban meg voltak szervezve a titkos társulatok, Checca Flórencbe jött, hogy a toscanai forradalmi bizottság megalakításánál munkát vállaljon. Gioiát három év óta nem látta. Minthogy beszélnivalója volt vele, nem az utcán lesett rá, hanem búvóhelyén kereste föl, amelyet csak ő és a párt ismert. A koldus a Mercato Vecchio gettójában lakott, bűzös, fekete zugban, amelyet egymásra dobált házak alkottak, minden rendőri razziát megcsúfoló udvarok, korhadt ívek és meghajlott galériák között. Ez különben nem volt véletlenül, vagy Gioia egyéni éleseszűségéből választott menedékhely: párt parancs volt. A titkos társulatok és az olasz gettók közti összeköttetés el volt kendőzve és éppolyan földalatti és félelmetes volt, mint maguk a nyomor e tanyái. De fönnállottak és azt rebesgették, hogy a pártpénzek nem kis része láthatatlan gettó-csatornákon át folyt a párt kasszájába. Azt mondták, hogy az 1789-i szikrát a zsidók többsége őrizte meg a kialvástól. Minden forradalmi mozgalomnak hívei voltak, mert a forradalom sikerei szükségképpen az ő emancipációjukat jelentették.

Gioia, egy hentes használaton kívül álló hátsó boltjában lakott, nyitott folyosóra szóló setét kamarában, ferde falak, megszaggatott tetőcsatornák és számtalan ajtók között levő ama útvesztők egyikében, amelyek mögött ismét emberek laktak, ismét galériák tekergőztek és folytatódtak össze-vissza háztömegek lázálmai. Az ablaknélküli, mindig vér- és friss hússzagú kamarát csak alvásra használta. Ha otthon maradhatott és ébren volt, az összetöredezett padlójú folyosón üldögélt, a kamra ajtaja és a szemben fekvő házfal mindig sötét és rácsos ablakával szemben és egy zsámolyra kuporodva nézte a feje fölött levő darabka eget. Zárkózott és elutasító modorú öreg ember lett belőle, otthon sokkal kevésbé alázatos, mint mikor az utcán járt. Ott sohasem beszélt, jószándékú háziurát kivéve senkinek nem köszönt. Úgy látszott, mintha az emberek lármája iránt is süket lett volna, pedig ez a lárma minden falrepedésből kiáradt. Békében hagyták, sőt megbecsülték, mert tudták, hogy kinek a küldöttje.

Valahányszor a belső kamra ajtaját megcsikordulni hallotta a háta megett és valakit belépni látott, mindannyiszor haragosan ráncolta össze homlokát. Mindenki tudta, hogy szobájába tilos belépni, ő sohasem mozdult, sohasem fordult vissza. Megvárta, amíg a tolakodó szégyenkezve visszavonult, de ilyenkor ő már ott állott a folyosó küszöbén, a betolakodó háta mögött.

- Mi az? ... - kérdezte gorombán.

Ezúttal azonban megszagolta, hogy Checca van ott, az illatszerektől mindig illatos Checca. Alacsony székén hirtelen feléje fordult:

- Jó napot - mondta Checca hűvösen - beszélnivalóm van veled.

- Oh, Checca... - felelte csendesen s kezét nyújtotta feléje. Amaz megfogta a kinyújtott kezet és bizonyos hangsúllyal mondta: itt maradok.

Gioia hallgatott. Szürke ajkai megremegtek. Az égre nézett s aztán Checca rövid, kimért szavakban sok mindenfélét közölt vele.

- Te tehát újból megkezded tényleges szolgálatodat - fejezte be. - Igaz, csak a város falain belül. Az összes parancsokat tőlem kapod.

Gioia meg sem mozdult.

- Megértetted? - kérdezte.

Az öregnek vonaglott az ajka.

- Nem akarok... - mondta aztán.

- Mit?

- Nem, nem akarok... elég volt...

- Babbo... - mondta Checca röviden, mély hangon és ránézett…

*

Ugyanebben az időben kezdte meg politikai pályáját a húszéves, Livornóból származó Gasto Guerro, aki a meglehetősen lezüllött pisai egyetemen tanult jogot.

A HÜVELYKUJJ

1.

A piazzán egy koldus botorkált végig. Az erős déli napsütés két egyenlőtlen, fehér és fekete árnyékaikra osztotta a nagy négyszöget. A kávéházak a kifeszített ponyvák dacára üresek voltak a napos oldalon, de az árnyékos részen, mint mindig, most is sok férfi állott a Café del Giappone fémasztala előtt. A koldus, az öreg, szürkeszakállú és kékszemüvegű aggastyán, megrokkant lábával nyugodtan mérte át a négyszöget és nem kurtította meg útját még a fehér izzáson keresztül sem. Jobbkeze, sőt egész jobbkarja valami furcsa módon volt megnyomorodva, könyökében erősen meg volt csonkítva, úgyhogy ujja csontjai majdnem a vállát érintették. Hatalmas hüvelykúj ja fölfelé állott és úgy meredt a levegőbe, mint egy letört útjelző.

A koldus a napos asztalok mellett kullogott el. Járásközben föl és alá hajlongott felső teste, mintha a föld mozgott volna alatta. Az ember nem tudta, hogy a sötét szemüveg mögött könyörületes embereket keres-e a szem, avagy mindig tompán és alázatosan a földre szegeződik-e, mert a merev nyak olyan mélyen szorította fejét mellére és annyira beleékelte az alázatosságba, hogy a merev hüvelyk, mintha csak föléje akart volna kerekedni és mintha azt igényelte volna, hogy lázadóan és vádolóan e szegény test csúcspontja legyen. Az aggastyán különben egy pillanatra se állt meg és még azok felé az emberek felé sem fordult, akik mellette elhaladtak. Néma koldulását balkeze jelezte, amely félig kinyitva tolódott előre és alázatos készséget mutatott a könyöradományok elfogadására. Semmit sem adtak neki és ő nem csodálkozott rajta. De különös volt, hogy mindenki észrevette. A napsugaras oldal kávéházi vendégei közül csak kettő-három nem pillantott föl reá, amikor elsurrant mellettük, de a többi bizonyos érdeklődéssel emelte fel fejét, aztán egymásra néztek és összeráncolták szemöldöküket. Tekintetük azonban szánalom nélkül röppent át a nyomorék felett és mintha megmerevedett hüvelykujján kívül semmit sem láttak volna belőle.

Amikor a nagy asztalsor végén jobbra térve elsurrant a házak mentén, amelyek zárt ablaktábláikkal szenderegni látszottak és belemerült a tér árnyékos felébe, az újságjaikat lobogtató, vitázó literátusok és diákok csoportjából valaki föltekintett, összehúzta a szemét és a többiek zűrzavaros lármáján keresztül élesen kiáltotta:

- Gioia!

A Café del Giappone lármás csoportja hirtelen elhallgatott. A fejek az egyre közeledő emberrom felé fordultak. Az az ember pedig, aki éppen most kiáltott, Scaleterra, a radikális újságíró, hirtelen csendesebben folytatta:

- Látom! Ne nézzetek mindnyájan oda! Nagyon messze van. Azt mondom nektek - nem, semmit sem mondok...

Gioia, a koldus, bénán és közönyösen fordult most be a kávéház beárnyékolt frontjára. Az újságíró körül álló csoport nem tudta levenni tekintetét a fölfelé merevedő' hüvelykről s Scaleterra egyetlen csendes, de kemény szavára egy kissé mohón, természetellenesen folytatták a megszakadt beszélgetést és újságolvasást.

Egy nagyon kövér pap, aki a legszélső asztal mellett a társaság közelében ült és eddig mintha félálomba vagy mély gondolatokba lett volna elmerülve, pislogni kezdett pillátlan szemecskéivel, aztán nagyon gyors és rövid mozdulattal a vitázó csoport felé fordította fejét, egészen a nyomorékra nézett és szinte lustán és jóindulatban nyújtotta ki karját. Pontosan eltalálta Gioia alamizsnás kezét és így suttogott:

- Nehéz az életed, amico! Nesze egy soldo.

Gioia megállt és most még kisebb és ferdébb lett, mint járásközben. Mintha valami példátlan meglepetéstől egy pillanatra megremegett volna merev hüvelykujja és mintha meg akart volna bicsaklani. A szakálla is reszketett.

- Dio! Dio! - mormogták a szürke ajkak és talán még valami köszönetfélét is rebegtek. A homályos szemüveg azonban nem fordult az ajándékozó felé, csak teste mozdult meg, előrehanyatlott s aztán ismét nekilendült. Az alamizsnás kéz görcsösen ölelte át a soldót - amely ötfrankos volt.

Az apát még egy korty kávét hörpintett ki csészéjéből, aztán mozdulatlanul maradt, mintha saját tömegébe roskadt volna. Az újságírók csoportja engedelmesen csevegett és közönyös pillantást vetett az elvonuló hüvelykre. Gioia befordult a lármás utcába, amely a Dóm-térre vezet és mohón rejtette el zsebébe a nagy pénzdarabot. Mikor keze ismét előkerült, könnyedén ki volt nyújtva, szerényen és szegényen, mint azelőtt...

Kisvártatva szétoszlott az újságírók csoportja. A férfiak kettesével vagy hármasával különböző utcákon elszéledtek északi irányba.

A pap is felállt. Most, hogy állt, szélesvállú, hatalmastermetű embernek látszott. Karimás kalapját homlokába húzta, a Dóm-tér felé lépegetett és magas, szálas növése ormáról szigorú szemöldökkel pillantott bele az asszonyok keble kivágásába, akik hátat fordítva neki, a boltajtókban álldogáltak. A Dóm és Campanile közti keskeny átjáróban végre megtalálta Gioiát, a koldust, aki várt rá.

2.

A fiesolei Borgunto egyik népes munkás-házában lakott a harmincegy éves Gasto Guerra, bizonyos értelemben már híres férfiú, amellett azonban csak kliensnélküli ügyvéd, livornói születésű, Milánóból jött politikai menekült, már régóta szálka az osztrák és toscanai rendőrség szemében. Nem volt teljesen tisztázva, hogy mit lehetne szemére vetni e forróvérű, ékes szavú és mégis szófukar, politikai működése dolgában nehezen megfogható embernek. Szenvedélyes és egyúttal titokzatos modora mögött talán rosszabbat és jelentékenyebbet sejtettek a hatóságok, mint amennyi valósággal volt mögötte vagy bizonyítható volt róla. Annyi bizonyos, hogy az eszes milánói rendőrfőnök egy a húszas években föloszlatott titkos társulat föloszlatását arra használta föl, hogy e titokzatos embertől is megszabaduljon. Szokásos csendes modorában tette, mert egy napon valami jóbarátja révén arról értesítette az ügyvédet, hogy letartóztatása küszöbön áll és hogy ha tetszik, huszonnégy órán belül még kereket oldhat Lombardo Veneziából. Guerra, akinek finom szimatja volt az ilyen hivatali indiszkréciók komolysága iránt, egy időre eltűnt. Azt beszélték, hogy két éven át az olasz függetlenségi mozgalom párizsi központi bizottságánál működött, azután pedig Piemontban, Romagnában és a Közép-Olasz kis államokban titkos társaságokat szervezett. Bizonyosat azonban senki sem tudott róla. 1828-ban Toscanában bukkant föl ismét és mint ügyvéd Flórencben telepedett le. Mivel azonban irodájának egyedüli látogatói a kitűnő nagyhercegi titkos szolgálat tipikus alakjai voltak, vagy mivel talán észrevette, hogy annak az élénk és már-már befejezéséhez közeledő levelezésnek, amely Flórenc, Milánó és Bécs között folyt, ő a központja, egy időre megint elpárolgott. Miközben a hatóság az Észak-Olaszországban ki-kigyulladó nyugtalansággal őt hozta kapcsolatba és ezt a gyanúját az összes illetékes kormányokkal közölte is, Gasto Guerra fekete szakállával és Marossi Carlo néven folytatva élénk tevékenységet, a fővárostól néhány kilométernyi távolságban töltötte idejét.

Három kis szobában lakott, amelyekhez két ház között függő keskeny terasz is tartozott. E helyiségek szegénységét és szűkös voltát a Mugnone-völgy enyhe kanyarulatai szépítették meg, amelyek bájosan komoly ritmusukkal ablakai alatt tekergőztek. Háztartását egy körülbelül húszéves, kivételesen csinos leány, aki nővérének mondta magát, látta el és biztos bájával nagyon értett hozzá, miként kell a küszöbről távoltartani az eleinte minden oldalról betolakodó kíváncsiakat. Minthogy hajának és szigorú szemöldökeinek kékes feketesége, szabad és széles homloka, tengerszínű, kissé szúrós szemei csakugyan nagyon hasonlítottak a szélesvállú férfiúéhoz, senki sem kételkedett testvéri voltukban. Ehhez járult, hogy a városnegyed néhány fiatal munkása már kezdettől fogva félénk tiszteletet tanúsított e férfiú iránt és mintegy utasításra, szembeszállva minden mendemondával, nagy igyekezettel iparkodott megnyerni a Borgunto lakóit a két idegen számára. Nem esett nehezükre, hiszen a signore szívélyes és szeretetreméltó ember volt.

Guerra nem igen hagyta el lakását és majdnem egész nap a teraszán ülve dolgozott. Dolgozószobájában egész éjjel, gyakran hajnalig égett az asztalilámpás. Kezdetben úgy látszott, hogy nagyon kiterjedt baráti köre van, mert alig múlott el nap, hogy ne fogadott volna gyalog, lóháton, kocsin érkező férfiakat, akik rendszerint az alkonyat beálltával jöttek és a rákövetkező hajnalon már el is tűntek. Olykor-olykor fedett utazókocsit is vettek észre, amely csodálatosképpen nem a flórenci országútról jött, hanem az ellenkező irányból, a hegyek közül és amelyből előkelőén öltözött úrhölgy lépett ki. De az a hölgy is mindig csak rövid ideig tartózkodott a signore házában és kocsija csakhamar eltűnt a Santa Clementei dombos országúton. Akadt ember, akinek ez az ide-odajárás sehogy sem tetszett, sőt gyanús is volt, de az ifjú munkások és néhány tekintélyes fiesolei polgár legott eloszlatta az aggodalmakat s teljes kezességet vállalt a látogatók ártatlanságáért és megbízhatóságáért. Később, amikor a párizsi júliusi események következtében Közép- és Dél-Európa egén is föltornyosultak a vihar felhői, a bécsi központi hatalomtól pedig a legsürgősebb utasítások érkeztek a csatolt és barátságos olasz államokhoz, a kis fiesolei rendőrállomás is utasítást kapott az idegenek szigorúbb ellenőrzésére. Sohasem lehetett megtudni, hogy ezek az utasítások a borguntói signore Malossi és fel-feltünedező ismerősei ellen követeltek-e határozott intézkedéseket, de annyi bizonyos, hogy a sok látogatásnak egyszerre vége szakadt, - és pedig már néhány nappal a parancs kézbesítése előtt - aminthogy az is kétségtelen, hogy Malossi személyének semmi bántódása nem esett. Mindössze az történt, hogy ez időtől kezdve a két testvér élete szemmel láthatóan egyforma csendben és elzárkózottságban telt el, s azt csak olykor-olykor szakította meg az ifjú lány egy-egy nagyobb sétája, amelyen azonban a signore csak ritkán vett részt. Senki sem járt már hozzájuk, kivéve egy öreg, szegényesen öltözött asszonyt, akit ismeretlen okokból a signorina dajkájának tartottak. Guerra kitűnően értett hozzá, miként kell a lekötelező modort úgy használni, hogy egyúttal távoltartsa magától az embereket. Mindenkihez nagyon barátságos volt, minden szomszédja számára volt egy megnyerő szava vagy érdeklődő kérdése, de udvariasságának határozott és sima felületén egyetlen kifejezett vagy palástolt kíváncsiságot, egyetlen bizalmaskodást s egyetlen fürkésző pillantást sem bocsátott keresztül. Szemében tartózkodó büszkeség, néha szinte gonosz mélység volt - csöndes figyelmeztető jelek, amelyek már akkor is felvillantak, ha valaki csak gondolni is mert valamely nem éppen megfelelő kérdésre. Környezetének egyszerű emberei ilyenformán megelégedtek a felületes ismeretséggel s büszkék voltak a köszöntésre, melyet sohasem tagadtak meg tőlük és amelyet mindig kissé mámorítóvá tett a signorina sugárzó mosolya, mert ez a nő, aki mintha a férfi sötét nyugalmának szellemes kiegészítése lett volna, valahányszor túlságos világosság talált esni fivérére, olyan napsugarat tudott lövellni szeméből, hogy a káprázattól többé senki sem látta a férfit és elfelejtett tovább is rá gondolni.

A signore különben észre sem látszott venni bizonyos fiatalembereknek szinte fegyelmezett becsülését és alázatosságát. Alig törődött velük többet, mint avval a régi generációval, amellyel érintkezett. Amióta a nagyszámú látogatások megszűntek, csak egyetlenegy ifjúnak volt joga olykor belépni hozzá: a huszonöt éves Renzo Maddii nyomdásznak, aki intelligens, meglehetősen szófukar és zárkózott ember volt és aki a flórenci radikális újság nyomdájában volt alkalmazásban. Többen látták, hogy ez a Maddii néha az esti órákban Malossi terraszán tartózkodott, de senki sem tudta, hogy látogatása nem-e inkább a szép leánynak, semmint fivérének szólt, akitől különben soha egyetlen politikai nyilatkozatot sem hallottak. Pedig e hónapokban, amelyek végzet- terhesen követték a párizsi júliust, még a kispolgár kedélyét is megrendítette a politikai sors meghatározhatatlan és fenyegető fogalma. Bizonyos veszedelmes dolgokról kezdtek suttogni, amelyek az északi államokban elterjedtek, ama jakobinus aknák közeli fölrobbanásáról, amelyeket Párizsban próbáltak ki és most Európa többi részét kezdték bizonytalanná tenni. Habár titokban valahogy máskép gondolkoztak is, mindenki meg volt győződve a Buon Governo - így hívták a flórenci rendőrfőnökséget - mindentudásáról, titkos ügynökeinek szemfüles voltáról és senki sem akarta veszélyeztetni személyes korlátozatlanságát. Ehhez járult az is, hogy a nagyhercegség, bölcs uralkodója és külpolitikai kérdésekben rugalmas kormányzata folytán, csakugyan a félsziget ama kevés államai közé tartozott, amelyekben a hamu alatt nem pislákolt a felkelés szikrája. Az emberek hozzászoktak a kissé iskolamesteri kormányzathoz, amelynek keze olykor meg is cirógatta őket s szerették ezt a kezet, mely, ha kemény volt is, de mégis atyai. Minek is engedték volna el egy eszme kedvéért, amely, ha nem ölt is, de mindenesetre megzavarta az elméket és amely végül mégis csak mindig a régi kemény kézbe kerül vissza? Így beszéltek az öregek, akik látták, amint a Piazza Granducán egykor fölállították a szabadság fáját, de látták, amint ki is döntötték, akik megélték a történelem gúnyos körforgását, melyet az francia konventbiztosokon, Parma-Bourbon operettkirályokon, Napoleonidákon és Metternicheken keresztül tett tizenöt év alatt, mígnem visszatért a régi nagyhercegi családapáig. Ezek az öregek, amennyire lehetett, megmondták, amit gondoltak, míg a fiatalok hallgattak, talán mert másként gondolkoztak - vagy talán mert semmit sem gondoltak.

Malossi, az író, sohasem ejtett el egyetlen szót sem a kor kérdéseiről. A Borgunto egyszerűen poétának nevezte, mert hallgatagsága mögött szép és csengő verseket, ezeket a kissé gyakorlatiatlan dolgokat sejtette, amelyeknek a mindennapi élethez semmi közük és semmi keresnivalójuk nincs a megmozdulni készülő földön.

Pedig ama forró őszi reggeli órában, amelyen Gioia hüvelykujja lebegett a piazza fölött, a signore ugyanazokat a szavakat mondta ki, mint Scalaterra, a politikus. Mikor az öreg Checca, akit a házikisasszony dajkájának tartottak, rövid tartózkodás után elbúcsúzott és eltűnt a lejtős fiesolei országúton, Guasto Gerra így szólt nővéréhez:

- Igen, Madda, nagyon messze van még.

Összehúzta szemöldökét és az a csinos, gondtalan mosoly vonult ajkára, amely olyan jól állott neki. Aztán mintha valami nehéz megfontolás állította volna meg szája szögletét. Ajkai megrándultak, ami nem mutatott valami nagy reménykedésre. Maddalena figyelte.

- Hiszed-e, hogy sikerülni fog? - kérdezte.

Guerra arcán egyszerre ráncok támadtak. Mintha megöregedett volna és mintha az élet szántott volna bele barázdákat.

- Egyszer mégis sikerülni fog - mondta. - A legfontosabb, hogy ne féljünk az ismétléstől. Száz kezdet van és csak egy vég.

3.

Csak az öreg Checca tudta, hogy hol szokott aludni a koldus Gioia és hogy napközben hol lehetett megtalálni. Csak ő ismerte látható és földalatti létének változatait s csak ő tudott befolyást gyakorolni erre az életre. Sokkal fiatalabb volt, mint ahogy megőszült hajszálairól s kiszáradt bőréről következtetni lehetett. Negyvenötödik évében járt, míg Gioia már a hetvenen felülieket taposta. A keserves élet tette aggá vagy talán az a csodálatos akarat, hogy olyan idősnek lássék, mint Gioia és hogy csak kevéssé különbözzék idő-aszalta és megviselt alakjától, mert sohasem ismerte be, hogy leánya. Ráhagyta, hogy feleségének, nővérének vagy egykori ágyasának tartsák - ha ugyan akadt valaki, aki viszonyuk iránt érdeklődött. A koldust már húsz év óta látták, amint egyre görbébben és egyre szürkébben rója az utat a Santa Croce és a Santa Maria del Fiore között, nevét mindenki megjegyezte, mert a jó Isten különös ötletének tartották, hogy ennek a szegény ördögnek éppen a Gioia nevet adta, - a Benedetto Gioia nevet - ami mindenképpen meglepte, sőt gondolkodóba ejtette az embereket. Senki sem tudta, hogy mit csinált e húsz év előtt, mert keveset beszélt s akkor sem magáról. A csöndes öreg embernek jelenéről sem tudtak többet, mint amennyit láttak - imbolygó járását, nyomorék, merev kezét, a többi koldussal ellentétben feltűnő szerénységét, amely egész egzisztenciáját talánnyá tette volna, ha ugyan gondolkodott volna róla valaki. Mert Gioia nyomora dacára sem látszott kiéhezettnek, sőt bizonyos mértékig a jól táplált ember benyomását tette, ruhája, ha viseltes és szegényes is, de sohasem volt rongyos és olykor-olykor, ha nem is új, de tűrhető ruhadarabokkal pótolta. Mindezek mellett, a hatóság sohasem talált rá okot, hogy foglalkozzék vele. Természetes és hivatásbeli tartózkodása sohasem sodorta ellentétbe a rendőri törvényekkel, soha senki sem látta részegen vagy éppen olyan kétes elemek társaságában, akik a hidak ívei alatt vagy parkok padjain töltik el az éjszakát s akiknek testi fogyatkozásai rendszerint csak olyankor szoktak mutatkozni, amikor a szánalom látja.

Sem Gioiát, sem leányát nem igen lehetett együtt látni a nyilvánosság előtt, mert Checca nem volt koldusasszony, hanem szalmafonónő s a Porta Romana melletti proletárnegyedben, tiszta, barátságos szobában lakott. Olykor házról-házra járt szalmakalapjaival és táskáival, hetenként egyszer pedig áruhelye is volt a Mercato Vecchión. Az öreg, ha kevés ember volt ott, itt kereste föl leányát s rendszerint délidőben vagy este az Angelus után jelent meg. Csak rövid ideig tartózkodott ott, mindössze egypár szót váltott Checcával s nyilvánvaló volt, hogy viselkedés dolgában ő volt az alázatosabb. Ha az utcán találkoztak, ami az utóbbi időben gyakrabban megesett, ez még inkább a véletlen és futó találkozások benyomását tette: pillanatnyi megállás, a beszéddel való takarékosság - miközben a kék szemüveg a világért sem emelkedett volna feljebb. Checca, akinek egyébként mindig több mondanivalója volt, mint Gioiának, ezalatt állhatatlan szemeivel a járókelőket figyelte. Aztán köszöntés nélkül váltak el egymástól. Gioia, talán mert elve volt, hogy a városnegyedet, melyben lakott, el nem hagyja, sohasem kereste föl leányát otthonában. Checca azonban, aki olykor nagyon későn tért haza, úgy látszik, az öreg lakásán járhatott.

Amaz őszi reggelen - a kékségtől borús ég megmerevedett a táj arany, barna és feketezöldje fölött és a dóm messze kupolája reszketett a világ nyugalmának terhe alatt - az asszony a San Domenico felé vezető úton botorkált lefelé. Megbízásának izgalma és felelőssége szinte nyomta a vállát. Ez ösztökélte, hogy hosszú, iramos és ifjonti biztosságú lépésekkel győzze a hepehupás, kegyetlenül lejtős és köves Strada Fiesolanát s hogy ne lásson egyebet, mint hol van kedvező hely siető lába számára. A fehér haj tömege alatt meghúzódó sárga arc csak az uralkodó gondolat szigorát mutatta, nem pedig az út fáradalmait vagy a perzselni kezdő nap hevének hatását. Mikor a hegy lábánál elérte a Dominikánusok kolostorát, arcának pergamenje már színtelenebb és szárazabb volt, mint egy negyedórával elébb odafent a fiesolei széltől friss piactéren. A vámházikó előtt egy paraszt várt szalmaüvegekkel megrakott kordélyán.

- Gyorsan Carlino, - mondta Checca s a kis kövér emberke mellé ült - húsz soldót kapsz, ha gyorsan hajtasz.

Gioia lassan bandukolt végig a Lungarnón, a Ponte alla Grazia és a régi híd között. Csonka ujja bezárt öklében rejtőzött. Checca a Por Santa Maria felől jött, a sárga buzgalom haragossá tette arcát, tekintetét nyugtalanul jártatta az embereken, a jelentéktelen, durva, túlságos sok emberen, hiszen mindegyik magában hordta azt a lehetőséget, hogy veszélyessé legyen rájuk nézve. Gioia, aki az Uffizik folyosója alatt himbálta magát, megpillantotta Checcát s a nélkül, hogy odanézett volna, mindent látott. Fejét még mélyebbre hajtotta, válla rándításával még közelebb tolta magát a karfákhoz s beleköpött az Arno agyagsárga és agyagterhes vizébe. Checca már a háta mögött állott és megszabadítva magát terhétől, de egyben elfogódva úgy dobta oda azt a pár fontos szót, mint a kincset, melyet el akarunk ásni.

- Dio! Dio! - mormogta Gioia s meg sem fordult. Checca még mindig ott állott.

- Óvatosan! Hallod-e öreg rabló? A fejedbe kerülhet! - mondta most s aztán elindult.

Gioia az ellenkező irányban távozott s mikor befordult az Uffizik nyitott csarnokába, még mindig a régi volt, de néhány lépéssel odább, az oszlopcsarnok félhomályában, már valami rángás lepte meg jobbkezét, karja a válla magasságáig megvonaglott: az óriás hüvelyk megmerevedett és megkezdte útját.

*

Checca, felelőssége és gyanakvása terhével, sohasem volt távol e lázítóan fölemelt kéz vándorútjától. Oh, Checca rettenetes volt és kérlelhetetlen! Több volt fenyegetésnél, korbács volt! A Dóm és Campanile közti terület nem volt elég keskeny, a kövér abbé nem elég magas és széles: Gioia szürke ajkai reszketni kezdtek s egyetlen szó sem szűrődött keresztül rajtuk.

- Fickó, - harsant föl az abbé - hát megnémultál?

Gioia egy kissé előrerogyott s az óriás ember karja alatt szinte átgurulva, a hátsó dómtér felé sietett. Az istenes férfiú, akit meglepett ez a viselkedés, még ráért arra, hogy hátulról egy második pénzdarabot csúsztasson az alamizsnás kézbe. De az öreg a földre dobta, miközben mozdulatát nem is szakította félbe és kijutva a torony árnyékából, már a vakító napsugárba érkezett. Az apát, aki a nézők szemeláttára nem futhatott a koldus után, valami durva szót mormogva, fölemelte a pénzdarabot s a Battisterio irányában tűnt el.

Checca, aki a közeli templomkapuban leselkedett, már utolérte az öreget. Gioia megadással zsugorodott össze és megállt.

- Mit akart tőled Don Lionello? - kérdezte és hangja még csak barátságtalanságot sem árult el.

- Semmit! - felelte Gioia határozatlanul, elfordulva és gyűlölködve.

Checca egy pillanatig hallgatott, aztán Gioia füléhez hajolt és összehúzta a szemét.

- Hallod-e? - mondta a foga közül s hangja fenyegetőre változott.

Gioia nyugtalanul himbálta magát. Checca egy pillanatig habozott s aztán csak ennyit mondott: «Babbo.» Az olasz gyermekek evvel szokták becézni apjukat, de az öreg, úgy látszott, nem tudta elviselni ezt a szót s mintha nyugtalanságában éppen ettől az egy szótól félt volna. Meggyötörten és legyőzve mozdította meg alamizsnás kezét.

- Eressz! - mondta könyörgő hangon s mélységes fájdalommal tette hozzá: Santa Madonna.

Checca most mintha minden fenyegetést elfeledett volna, hirtelen kiegyenesedett s fürkészve hordozta körül szemét. Halkan mondta:

- Don Lionello nem tartozik közéjük, sőt fekete száma van, ha nem tévedek. Nos?

Gioia engedelmeskedett s minden kerülgetés nélkül mondta:

- Azt kérdezte tőlem, hogy ki ez a Scalaterra?

Valahányszor az öreg egy teljes mondatot mondott ki, mindannyiszor csodálatos ellentét támadt kemény nyöszörgő hangja és tájszólás nélkül való, majdnem választékos szóképzése közt, amely még a toscanai torokhangzót sem tűrte. Checca aggodalmas tekintetet vetett reá.

- Nos és? - kérdezte türelmetlenül. - Remélem, nemet mondtál?

- Azt, ő pedig vén gazembernek nevezett. Aztán azt kérdezte, hogy nem tudom-e, kit értenek rajta, amikor a (hercegnőről) beszélnek. Amennyire tellett tőlem, ostobának tetettem magamat s azt feleltem: bizonyosan a nagyhercegnőt.

Nevetett és azt felelte, hogy mód felett tetszem neki s hogy nem akarnék-e sok pénzt keresni?

Checca élesen szólt közbe:

- Őróla nem kérdezősködött?

- Nem. - felelte Gioia - nem jutott idáig, különben is ekkor láttalak meg téged és elmentem.

- És ha nem láttál volna?

Az öreg megint nyakaskodott.

- Dio! - morogta - de láttalak...

- Babbo - mondta Checca újból kegyetlenül s összevonta szemöldökét. - Feljelentelek...

Gioia egyszerre gurulni kezdett. Checca lépést tartott vele.

- Hát ugyan mit mondtam? - panaszolta most. - Hagyj békén, Checca. Semmit sem mondtam. És semmit sem mondok. Hiszen... hiszen félek...

Checca futni hagyta.

4.

A kormány székhelyén, a Palazzo Vecchióban, az a lefojtott, szinte udvarias idegesség uralkodott, amely a politikai válságnak és egyúttal a miniszterelnök kellemetlen hangulatának jele volt. Az öreg Marchese del Monte sem magánál, sem tisztviselődnél, sem a politikában nem szerette a határozott emóciókat. Politikáját a tizennyolcadik század diplomáciai mesterfogásaival irányította az elmúlt harminc év változó formái között. Mikor tizenöt évvel ezelőtt a legutolsó nagy megrázkódás behatolt kabinetjébe, amikor tudniillik híre jött, hogy az Imperator február 26-ának estéjén Bertrand és Drouot tábornokokkal a L’Inconstant nevű briggen elhagyta Portoferraio kikötőjét - a Marchese kitörte finomra hegyezett ceruzája hegyét. Mindössze ennyi történt. A politikai talaj többi rezgését erősségük szerint halk aggastyánhangjának elhalkulásával, veszedelmes dialektikájának fokozásával, élesre fent iróniájával vagy az emberek általános és tisztviselőinek különös lenézésével jelezte csupán. Ilyenkor, váratlanul félbeszakítva a beszélőt, valami könnyű türelmetlenséget árult el testtartásában, sovány unott mozgékonyságú ujjai hegyéig érezhetővé vált kedvetlensége, ami annál kellemetlenebb volt, mert a mindig betartott jó külső formáktól sohasem lehetett belepillantani rosszkedvének sem okaiba, sem abba, hogy ez a rosszkedv meddig fog tartani. A kormányzósági palota, a méltóságok magánszobáitól kezdve, le a kis írnokok irodáiig, valami különös módon szívta föl a főnök sajátos jellemét, a rendületlenséget, udvariasságot, halkságot, titokzatosságot és gúnyt. Az egész ház, az emberektől a régi freskók halkan irritáló határozatlanságáig szinte magától értődőén tükrözte vissza az elnök mindenkori hangulatát és a politikai látóhatár alakulásait. E jelentékeny ember szelleme és rendszere felszívódott a falakba s úgy látszott, mintha itt nem ismertek volna különbséget a tényleges állapot s az állandóság között.

Ezúttal, már hónapok óta, a párizsi események óta tartott a Palazzo és gazdájának bepáncélozott izgalma. A nagyherceg hosszú távolléte taktikai hiba volt: nem a sokféle felelősség miatt, amely most helyettesének, del Monténak vállaira nehezedett, hiszen az öreg államférfiú hozzászokott az önállósághoz, hanem a fejedelmi család németországi útja miatt, amelyre programszerűen, rövid idővel a júliusi forradalom után indultak el s melyet az uralkodó ismert pedánsságával sem eltolni, sem megrövidíteni nem engedett, s amely veszedelmesen emlékeztetett a szökésre. Bécs nem hallgatta el, hogy kellemetlenül érinti a dolog, de a megzavart Európa dörzsölni kezdte a szemét s kíváncsian, figyelmesen tanulmányozta az uralkodók arckifejezését. Az aláaknázott és az egyéniség súlyával leginkább kezelhető olasz államokban volt legkevésbé ajánlatos elvonulni a közhangulat bírálata elől. Del Monte kezdte olykor meg nem érteni urát. A nagyherceg azok közé a kisszámú emberek közé tartozott, akiket tisztelt, sőt a maga módja szerint szeretett is. Az ifjú szellemének legméltóbb tanítványa volt egy darabig s aztán, szinte pillanatnyi fejlődés útján, megtalálta saját szellemét és elismerést aratott vele. Mikor a fejedelem így mintegy másodszor lépett trónra, a miniszter megijedt. De csakhamar belátta, hogy az uralkodó semmiben sem fejlődött vele ellentétesen, hanem a tradíciók és saját hivatása teljes tudatában, mint autokrata és döntő tényező ugyan, a miniszter hatáskörét nem nyirbálta meg, hanem lényegesen kifejlesztette. Del Montét, a tizennyolcadik század udvari emberét, ezt a személyes becsvágytól ment dinasztikus jószágkezelőt, nem keserítette el az öndicsőítésnek ez az adományozása, hanem ellenkezőleg, mélységes örömet fakasztott benne. Kétkedése hirtelen újból meglátta létének igazi értelmét. A parvenük és hatalombitorlók gyűlölt nemzedékét most már legyőzöttnek látta s úgy érezte, mintha a viharosan induló század végleg a megtisztulás állapotába jutott volna. Del Monte boldog volt, hogy fejedelme iránt azt a tiszteletteljes vonzalmat érezhette, amely megillette. Az uralkodónak bizonyos önkényeskedéseit, már akár a zsarnokság, akár az engedékenység formájában jelentkeztek, egyszerűen elnézte. A tökéletes úr alázatos szolgája sok mindenhez hozzájárulhatott, vagy sok mindent csöndesen eltűrhetett, ami ellen egy koronás bábu mentorának hangosan tiltakozni kellett volna. így történt, hogy a nagyherceg utazását, akit mindennek, csak gyávának nem lehetett nevezni s aki nem sokat törődött vele, hogy mire magyarázzák tetteit, a legnagyobb nyugalommal fogadta. Arra az alázatos megjegyzésre, amelyet akkor a miniszter nem tudott magába fojtani, hogy vajon a párizsi eseményeknek a fenség utazásával való egybeesését nem fogják-e bizonyos megfigyelések megfosztani a véletlenség jellegétől s nem fogják-e bizonyos eszmetársulásokkal kísérni - mindössze a halvány, büszke szemöldökök egy rándulása s utána ez a kérdés volt a válasz: