© 2024 Láng Evelyn

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-32-1

Borítóterv: Hadobás Martin

Szerkesztette: Szemler Zsófia

Korrektúra: Mirkó Ágnes

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

Prológus

2012. Július

– Látom, bejelentkeztél az ügyvezetőnkhöz – mondta a férfi, és kíváncsian nézett a lányra. Vivi lesütötte amúgy mindig vidám zöld szemét, zavarában hullámos, vörös hajtincseit kezdte ujjai köré csavarni, miközben lassan felé fordult. Ez nehezebb, mint gondoltam, állapította meg magában gondterhelten. Mély levegőt vett. Rásandított kolléganőjére, aki a monitorját fürkészve, elmélyülten dolgozott a mellette lévő asztalnál, hosszú szőke copfja meg sem mozdult, annyira koncentrált. Körülbelül három évvel ezelőtt egyszerre kezdtek ennél az építőipari cégnél dolgozni Budapesten. Liza pesti lány volt, de együtt jártak egyetemre Pécsett, így valójában már több mint tíz éve elválaszthatatlan barátnők voltak. Közvetlen felettesüket, Petit is hamar a szívükbe zárták, s bár Vivinek nagyon hiányzott Pécs, ennek a két embernek a barátsága megszépítette számára a fővárosi életet.

Most kereste a szavakat. Azokat, amelyekkel nem hangzik olyan félelmetesnek, amire készül. Csak mondd ki! Hetek óta halogatod.

– Peti, ma felmondok – bökte ki végül. A hosszú lófarok most oldalra repült, ahogy Liza felfogta a hangokat. Egyszerre kérdezték a férfival:

– Miért?! – Teljesen le voltak rökönyödve.

– Tudjátok, hogy Mark végez az orvosin, én pedig úgy döntöttem, vele megyek Németországba. – Nem, gondolta magában, ez így még mindig túl ijesztően hangzik. Vivi soha nem vágyott arra, hogy elköltözzön Magyarországról, de ebben a dilemmában – itt, Mark nélkül vagy ott, vele – a szerelem győzött. Csak ne lenne ilyen nehéz elengedni minden mást! Az életem, ahogy ismerem.

Liza mellette, Peti vele szemben ugyanolyan arcot vágtak. Hitetlenkedve bámultak rá.

– De mi lesz, ha nem tetszik ott a munka? Vagy utálni fogod az egészet? Mindent csak úgy feladsz itt? – A férfi legszívesebben azonnal lebeszélte volna.

Mintha érezné a bizonytalanságom, mélázott Vivi. Vagy hallja a gondolataimat? Nagyot sóhajtott. Az irodában valahogy fullasztó lett a levegő. Tényleg feladok mindent? Ne már! Ez nem segít…

– Nem tudom, Peti, nem tudom… Csak úgy érzem, hogy vele kell mennem. Ha annyira rossz lesz, akkor majd hazajövök. Egy döntésnek sem kell örökre szólnia, igaz? – győzködte mindhármukat.

– Jó, de inkább el se menj! – vágott közbe Liza. A lányt a hideg rázta egy ilyen horderejű változástól, nem akarta elveszíteni barátnőjét.

– Aranyosak vagytok, és imádlak titeket, de már eldöntöttem. Öt éve együtt vagyunk Markkal, nem tudom csak úgy eldobni ezt a kapcsolatot, szeretem, olyan boldog vagyok vele! Úgy érzem, nélküle minden értelmét vesztené. Vele megyek. Szóval szeptemberben már Németországban fogunk ébredni, és tervezgetjük majd, hogy hol és hogyan folytatjuk.

– Azt akarod mondani, hogy Mark még azt sem tudja, hogy melyik városban akar dolgozni? Mit fogsz csinálni, amíg kitalálja? – Lizának ez így egyáltalán nem tetszett.

– Nem, fogalma sincs még. Addig én majd tanulom a németet, hogy profi legyek! – Mosolygott a két, döntését erősen ellenző barátjára. Közben eszébe jutott Anna, Mark egyik csoporttársának barátnője, ő olyan lelkesen várta a költözést és az azzal járó új életet német párjával. Vajon Liza és Peti miért tartják őrültségnek ezt az egészet? Hát nem látják a romantikát ebben a lépésben?

2012. december

Augusztus végén, mindentől elbúcsúzva, ott találta magát Mark szüleinek házában, a fiú gyerekkori szobájában. A dekoráció mit sem változott az elmúlt tíz évben, talán még a por is azóta ült ott, hogy Mark leérettségizett és elhagyta a házat. Megállt az idő. A hajtépően lassú internetkapcsolat, amely csak Mark apukájának dolgozószobájában volt elérhető, tovább rontott a helyzeten. Mintha teljesen el lenne vágva a világtól.

Az őszből lassan tél lett. Hónapok óta várta, hogy a fiú eldöntse, melyik város melyik kórházában szeretne dolgozni. De elmaradt a tervezgetés. Vivi most tapasztalta meg először, milyen az, ha kiadja kezéből saját életének irányítását. Úgy látta magát, mint valami szobanövényt, amely tétlenül álldogál a sarokban, és ettől egyre gyűlt benne a feszültség. Amíg azt sem tudta, merre mennek és mikor, állást sem tudott keresni, meg volt kötve a keze. A napok, a hetek csak úgy elteltek a semmittevéssel, alvással, várakozással. Mark nem siette el a dolgot.

Nyomott hangulatban ült az ágyon, előtte hevert a német füzete, de csak meredt maga elé. Nem voltak hatalmas megtakarításai, ebben a német világban rá volt utalva Markra. A legrosszabb az egészben az volt, hogy nem tudta, mennyi ideig tart ez még így. Nem rajta múlott. Mi a francot keresek itt?! Meddig szüneteltessem az életem? Összepakolom a motyómat, és hazamegyek, gondolta elkeseredetten. Hiányoztak neki a barátai, a családja, minden. Mégse mozdult. Szeretem őt, ő a legjobb dolog, ami történt velem. Kedves, vicces és szeret engem. Maradok, és várok. Azt mondják, vannak dolgok, amik megtörténnek, mert meg kell történniük. Talán ez is olyan volt.

– Jössz ebédelni? Anya kész a kajával – Mark jött be a szobába. Mindennap órákat bújta az orvosi könyveit, mintha fejébe vette volna, hogy újra végigveszi az egyetemi anyagot önszorgalomból. Rettegett, hogy nem tud eleget. De hogyan is tudna? Ahhoz el kellene kezdeni az orvososdit egy kórházban. Vivi Marknál lelkiismeretesebb embert nem ismert, azt kívánta, bárcsak több önbizalma lenne a fiúnak.

– Mark… Nem bírok tovább így élni. – Nyílt tekintettel meredt rá, szavainak hatására könnyek gyűltek a szemében. A fiú a szinte fekete szemével gondterhelten nézett rá, mellé ült az ágyra, most látta csak Vivin, hogy mennyire megviseli a céltalanság. – Mit csinálok én itt? Ha húsz éves lennék, lehet, nem érdekelne, ahogy elketyeg az életem mellettem, de már elmúltam harminc. Talán hiba volt ez az egész…

Párja döbbenten nézett a lányra.

– Nem gondoltam, hogy ennyire rossz neked – mondta azzal az édes akcentussal, amit Vivi úgy imádott. Magához húzta, és szorosan átölelte. – Rendben, nem húzom tovább az időt. Megpályázok pár rezidens állást, oké? – súgta párja hajába engesztelően. Vivi hálásan belekapaszkodott a fiú erős karjaiba.

Végre újra megmozdult a világ.

Pár hétre rá már albérletet kerestek Augsburgban. Majdnem öt hónap várakozás után Viviben felébredt a remény, hogy minden jó lesz. Kezdődhet végre az izgalmas közös életük. Végre adott volt a lakhely, így már kereshetett magának állást. Szorgalmasan küldözgette önéletrajzát, szinte minden irodai pozíciót megpályázott, és első állásinterjúját máris sikerrel zárva. Megkapta a munkát, amely, bár képesítésén aluli volt, mégis boldogan elfogadta, hogy megismerkedhessen a német munkavilággal, és élesben tanulhassa a nyelvet. Mark pedig szinte beköltözött a kórházba. Úgy érezte, ő a gyenge láncszem az orvosok között, ezért, hogy fel tudjon zárkózni, reggeltől estig dolgozott. Gyorsan teltek a hónapok, és a magány körülölelte Vivit szenteste is, amikor a büszkén álldogáló, tarkán és fényesen pompázó karácsonyfa egyedül találta őt.

Hat évvel később

2018 szilvesztere

Ha akkor tudtam volna, amit most, vajon újra megtenném?

Vivi erőtlenül ült az ágyban, a nappaliban lévő ülőgarnitúráról felcipelt vastag párnának dőlve a sötét hálószobában. Ez volt az egyetlen pozíció már több mint két hete, amiben nem fuldoklott megállás nélkül.

Mindjárt éjfél.

Behunyta a szemét. Hangtalanul mélázott. Holly el-elköhintette magát mellette, de szerencsére nem riadt fel rá. Alexet a karjaiban tartotta, aki percek óta csendben volt, lement a láza. Végre alszik. Óvatosan maga mellé tette a kisfiút.

Beteg ápol beteget. Nem kapok levegőt.

A doktor úr azt javasolta, tartsam vissza a köhögést, nem muszáj engednem az ingernek.

Szót fogadok. Alig lélegzem.

Azt hittem, érdekelni fogja őt. Aggódni fog értem. Talán át is ölel, és azt mondja, segítek, vigyázok rád. De azt tanácsolta, ne hagyjam el magam. Állítólag én ennél sokkal erősebb vagyok.

Mindennap kicsit meghalok. Pedig ezt is túl fogom élni.

Egyedül maradtam. De nem most, már évekkel ezelőtt.

Csak aludni szeretnék egy kicsit.

De az elmúlt hónapok átvirrasztott éjszakáinak sora ma sem ért véget. Vivi ijedten rezzent össze. Kint háború kezdődött, legalábbis annak hangzott. Millió durranás és robbanás indult minden irányból. A rolók lehúzva, s a látvány nélkül csak a félelmetes, durva hangok maradtak. Imádkozott, hogy a gyerekek ne ébredjenek fel, ahogy a szomszédok a ház körüli járdáról szorgalmasan lövöldözték tűzijátékaikat.

Biztos gyönyörű. Az égen ezer színes fény táncolhat most.

Csak legyen vége már! – gondolta félve, de amikor percekkel később látta, hogy a kicsik a csatazajok ellenére is mozdulatlanul alszanak, megadta magát a köhögésnek. Fájdalmainak mélyről jövő gyászos hangja észrevétlen olvadt bele a világ ünneplő, dübörgő csodáinak hangzavarába. Boldog új évet.

2019 tavasza

Alszanak végre, sóhajtott fáradtan. Felemelte a fejét, hogy az Alex melletti éjjeli lámpán megnézze, mennyi az idő. Háromnegyed kilenc. Lemegyek, döntötte el. Örült, hogy most nem bóbiskolt el a gyerekekkel. Félkábán kimászott közülük az ágyból, és a nappaliba indult. Felnőtt társaságra vágyott. Napok óta nem is beszélgettünk. Lehet, voltak azok hetek is. Vivi életében máshogy forgott az idő kereke.

Az emeletről leérve kibontotta az ágyban fekvéstől kócos kontyát, majd újra megzabolázta hosszú, vörös tincseit. Közben nézte, ahogy Mark alsógatyában, kinyújtott lábakkal, elterpeszkedve fekszik a díványon. Mintha észre sem venné, hogy elfoglalja az egész teret. Nem mozdul. Alig maradt hely, hogy Vivi melléüljön. De nem szólt. Inkább ezt a megfigyelését elhessegetve, bepréselte magát a karfa és a negyvenötös lábak közé. Innen próbált dialógust kezdeményezni.

– Ráérsz egy kicsit? Szeretnék veled beszélni valamiről.

Mark türelmetlen mozdulattal megállította a sorozatot, amit éppen nézett, de tekintetét nem vette le a képernyőről. A lány így is belekezdett mondanivalójába. Elvégre ő lenne az erre a feladatra kijelölt személy, mióta a férjem lett. Kár, hogy ez nem működik gombnyomásra, gondolta ironikusan. Vágyott rá, hogy érdekelje a férfit, mi van vele. Kapaszkodó után kutatott ebben a német világban.

– Nem is tudom igazából elmagyarázni miért, de fogalmam sincs, hogyan tovább – Vivi szerette volna, ha férje érti, min megy keresztül, de mindazt, amit érzett vagy éppen nem érzett, nehezebb volt szavakba foglalni, mint gondolta.

– Hamarosan Alex is elkezd oviba járni, csinálhatsz bármit. – Mark elintézte volna ennyivel a témát, látszott rajta, hogy nem tudja hova tenni a lány problémáját.

Bármit? Vivi ízlelgette magában a szót. Bármit, mint a férfi, akit a munkájában egy percig sem korlátozott be a tény, hogy apa lett? Tényleg nem látja, mivel jár ez nekem, hogy családot alapítottunk, elmélkedett némán.

– De hogyan? Azt sem tudom már, hogy ki vagyok. Merre induljak? Hogyan oldjak meg mindent egyedül? Befeszülök már a gondolattól is, mert úgy érzem, esélytelen az egész. – A semmibe bambulva morfondírozott tovább magában. Amúgy sincs már a munkapiacon eladható képességem. Ennyi itthon töltött év után nem értek én már semmihez… De tanulhatnék valamit! Ötletelt tovább némán. Ahhoz lenne kedvem, csak meg kell találnom az irányt. Férje hangja szakította ki gondolataiból:

– Mit mondjak erre? Honnan tudjam?! – Vetette hátra a fejét. – De most végre lesz időd, nem? Erre vágytál. Menj dolgozni! Mindegy is, hogy mit. Kezdj végre magaddal valamit! – mondta Vivinek németül, hangja irritált volt. Nem értette, hogy felesége miért nem tud egyszerűen továbblépni és csinálni a dolgát. Ujjaival idegesen játszott a tévé távirányítóján. Fárasztó hete volt a kórházban, nem akarta ezt a nyafogást hallgatni valamiféle ürességről, meg akadályokról. Péntek este volt, csak bambulni akart ki a fejéből, elmerülni a maffiózók kegyetlen, de izgalmas világában. Elfeledkezve egy kicsit a felelősségről, ami a kórházban nap mint nap nyomta a vállát. Ehelyett felesége alighogy letette a gyerekeket aludni, már meg is találta ezzel a lelkizéssel, megszakítva a kellemes semmittevést.

Mintha meg sem hallotta volna a kétségeimet. Vivi mély levegőt vett, hogy reagáljon Mark barátságtalan megjegyzéseire, de végül inkább lenyelte a szavakat. Úgysem érdekli.

Elfordult a másik irányba, hogy felbukkanni vágyó könnyeit feltűnés nélkül csillapítsa. A férjem nem kér a problémáimból. Zavartan játszott hajtincseivel, miközben fájó gondolataival próbált lépést tartani. Mi történt velünk? Hol van az a fiú, akit érdekelt minden szavam, aki szeretett velem lenni? Vajon minden házasság ilyen lesz előbb-utóbb? Barátaira gondolt. Talán nem. Persze ki tudja, mi játszódik le a családokban a zárt ajtók mögött? De egy házba belátott, itt volt Mark és ő. Ez a jelenet is azt a nyomott érzést erősítette meg benne. Egymás mellett, nem együtt. Megborzongott ettől a hidegségtől. Igazából nem is tudta, mit vár a férjétől, de az egyértelműen fájt neki, hogy meg sem akarja hallgatni. Szomorúan nézte a férfit, ahogy ujját a play gombon tartva nem érdekelte, ami benne zajlik.

Kezdjek végre magammal valamit, ezt mondta. Az ő szájából olyan egyszerűen hangzik. Lehetek nőként valaha annyira szabad, mint egy férfi? Villant be az elméjébe e gondolat, megkérdőjelezve életének fontos mérföldköveit.

Hirtelen a tévé újra hangos lett a gengszterek szívtelen, véres miliőjétől, úgyhogy felállt a szófáról, és a konyhába ment, ez nem az ő világa volt. De amelyikben létezett, az is egyre inkább idegennek tűnt.

1.

2019. december

„…és a Jang Tűz lelkesedését nem lehet sokáig semmivel elnyomni. Kiolthatatlan a benne szunnyadó optimizmus. Bármilyen nehéz időszakokat él át, újra meg újra ragyogni fog, mint a nap. Így működik. A Jang Tűz ember karizmatikus személyiség, energiája magával ragadja a környezetét. Nagyon barátságos és rendkívül segítőkész, de szereti, ha megkérik. Remekül bírja a rutint, és szüksége is van rá. Viszont ki kell emelnem, hogy semelyik másik jegynek nem olyan fontos a dicséret, a pozitív visszaigazolás, mint neki. Nem az egójának van rá szüksége, mint a Jin Fémnek és nem bátorításként, mint a Jin Földnek, hanem a lelkének. Ha elismerik őt, akkor még többet képes és akar is nyújtani, akkor a végtelenségig terhelhető. Csak arra kell vigyáznia, hogy ne feledkezzen meg a feltöltődésről sem, mert akinek ilyen sok energiája van, az nem tartalékol, az nem tud beosztani, így nála fokozott a kiégés veszélye…”

A csodás rutin, én ragaszkodom leginkább hozzá, és szükségem is van rá, de akkor miért érzem azt, hogy teljesen bekorlátozza az életem? – töprengett Vivi, ahogy laptopján az online kínai asztrológia-tanfolyam új előadását hallgatta. Megállította a felvételt. Az étkezőasztal feletti lámpa tompa fényénél üldögélve, gondolataiba mélyedve bámult ki az ablakon a sötétbe, közben golyóstolla végét a fogai között tartotta, mint mindig, ha jegyzetelés közben valamin elgondolkodott. Egy-egy kutyaugatástól eltekintve semmilyen zaj nem szűrődött be a német kisváros csendes lakóövezetéből. Így létezett már jó ideje. Fontos napirendi pont volt számára, hogy a gyerekek fél nyolckor ágyban legyenek. Azt gondolta, a kicsiknek kell a megszokott ritmus, neki pedig szüksége volt a nap végén leheletnyi időre egyedül. Hatkor vacsora, fél hét körül fürdés, utána zsupsz az ágyba, meseolvasás, kis beszélgetés, éneklés és alvás. Minden egyes nap. Persze sokszor a végtelenségig elhúzódott az altatás, vagy a kimerültségtől elaludt a kicsikkel. Mióta anya volt, este hét után szinte soha nem járt az utcán. Most is bentről nézte, hogy mi van odakint. Látná, ha történne valami. De csak pislákolt az élet.

Régen én is ragyogtam, mindig és mindenkire. Egy pillanatra elbizonytalanodott. Vagy csak a múltat szépítem? Olyan távolinak tűnt ez a „régen”, talán csak a fantáziája játszott vele.

De, igenis ragyogtam. A mindig mosolygó, vidám Vivien-maszkom tökéletesen passzolt rám. Vajon, ha most az álarcom mögé néznék, mit találnék? Ott van a képletemben a Jang Tűz, de hova tűnt az életemből? Mikor váltam mellékszereplővé a saját történetemben? Merengett magában, s közben kinyújtotta a törökülésben elgémberedett lábát. A két terhesség, a baba- és a totyogókorszak megviselték a hátát, ez volt a legpihentetőbb ülőpóz, amit talált magának. Persze százhatvan centis termetéből adódó rövidebb végtagjai miatt is így volt a legkényelmesebb. Egy idő után fájt, ha lába csak úgy a semmibe lógott.

Tudta, hogy a Jang Tűzzel együtt még sok egyéb tényező határozza meg a személyiségét, de ahogy tanárát hallgatta, egyértelműen felismerte ezt az energiát régi énjében.

Szerettem élni. Szerettem nevetni. Igen, lelkesedtem az életért. Vagy csak fiatal voltam? Nyilván más volt akkor, hm, nem-nem, legyintett magában erre a gondolatra. Tudta ő is, hogy sokkal inkább egy meghatározó karakterjegy volt ez nála. Ezt a tüzet erősítette alapbeállítottsága is, azaz a struktúrája, ahogy a kínai asztrológia nevezi. A hozzáállása az élethez, hogy lelkesen veszi az akadályokat, bizonyítani akarja rátermettségét, hozzáértését, a legjobb akart lenni abban, amit csinált, de az értelmetlen szabályokat nem bírta elviselni. Talán a lelkesedése volt az, ami az évek során hangtalanul elszivárgott. Nyoma sem volt önmagában vagy az életében. Imádom a gyerekeimet, erőn felül is bármit megtennék értük, de ha mélyebbre nézek, azt érzem, valami elemi szinten kiveszett belőlem. Mintha az anyaságon kívül teljesen üres lennék.

Csak funkcionálok.

Vajon miért landoltam itt? Mi blokkolja ezt az állítólag elnyomhatatlan Tűz energiát? Talán teljesen kiégtem?

Mintha valaki másnak az életét élném, fogalmazódott meg benne, csak szépen megtanultam a szabályokat, hogy jól játsszam a szerepem. Házasságára gondolt. Férjével való kapcsolata még inkább beárnyékolta ezt a fáradt ürességet.

Menjek el én is? Hagyjak itt mindent, mint anya tette? Boldogtalan volt apuval, kapott egy esélyt az újrakezdésre valaki más oldalán, s élt vele. Elment. Vivi régóta hitte, hogy mindent, amit biztosan át akar valaki élni adott életében, azt betervezi az első tizennégy évére. Akkor még ki van szolgáltatva a környezetének, nem sokat számít a saját pillanatnyi akarata, lényegében csak megtörténnek vele a dolgok. Azt mondják, azt mind ő akarta, eldöntötte egy felhőn ülve, talán kicsi fényként? Ki tudja. Valamiért át akartam élni, milyen, ha apu nevel fel, hogy anyu nincs ott. Viszont azzal pontosan tisztában volt, hogy fájdalmas, ha kisgyermekként elhagyják az embert, már a gondolattól is libabőrös lett, hogy az ő gyerekei nélküle nőjenek fel, hogy ő okozzon nekik ilyen sebeket. Mégis, egyre kevésbé tudott azonosulni az évek alatt kirajzolódó mintázattal, valahogy át akarta írni. De nem így, képtelen lennék elhagyni a gyerekeimet. Csak meg akarom találni a helyem, hogy ne kelljen magam teljesen feladni, hogy én is fontos maradjak. Lehetséges ez egyáltalán? Szabad ilyenre vágyni?

Eszébe jutott egy poszt a Facebookról, úgy emlékezett, valami babaszakértőnél olvasta. Valahogy így hangzott: „Amikor anya leszel, már nem te vagy a kép többé. De te leszel a keret, ami mindent körbefog.” Ezen eltűnődött egy darabig: Egyáltalán nem értem, én miért nem lehetek a gyerekeimmel együtt a képen. Vajon mi történik a képpel, ha a keret darabjaira esik szét?

Talán túl szűk ez a szerep nekem, vonta le magában a konklúziót. Az elvárások alatt icipicire zsugorodott össze, de mintha falak szorítanák közre minden oldalról, furcsamódon még sem fért el. Mark nem ismerte el őt, és ez keserűvé tette. Szinte a szájában érezte ezt a népszerűtlen ízt, ahogy bevillant neki egy fájdalmas kép, amint férje frusztráltan rámordul, hogy maradjon már csendben, mert mióta a gyerekek megszülettek, nonstop beszél.

Arca fanyaran eltorzult az emléktől.

Ugyanakkor fene büszkén mesélte mindenkinek, hogy a kicsik kétévesen folyékonyan beszélnek magyarul. Mit gondol, miért? Hát csak azért, mert be nem állt a szám, hogy megtanulják a nyelvet, hiszen teljesen egyedül kellett megtanítanom nekik. Németül könnyű megtanulni Németországban, válaszolta meg magának a kérdést gondolatban. Azért is mentek óvodába már kétévesen, hogy tudjanak németül is, mert az apjuktól, aki folyton a kórházban volt, nehéz lett volna. Pár hét az oviban, és Holly már lefordított mindent az apukájának, amit az anyukája magyarul mondott. Csak azt, hogy anya és apa tanította nekik kezdetektől németül, azért, hogy mindenki tudja, kiről beszélnek a gyerekek, ha ő nincs ott. Így mama és papa lett a hívónevük.

Persze azzal, hogy akkoriban Holly heti három napot oviba kezdett járni, Vivinek nem lett könnyebb, egy hónapra rá megszületett Alex, és kezdődött minden elölről. Nehezített pályán, hiszen már volt egy kicsi lánya is. Kevesebb lett az energiája és a türelme is. Valahol neki is töltődnie kellett volna. A hetek, hónapok elrohantak a gyerekek és a háztartás örök körforgásában. Anya volt, és kétségbeesetten emlékezni akart arra, ami most már valahol elérhetetlenül mélyen, elrejtve, de benne kellett lennie.

Ezért is örült annyira, amikor látta pár hónapja, hogy indul ez az online kínai asztrológia-tanfolyam. Magában kellett megtalálnia azt is, amit hiába várt férjétől. Újra meg kell tanulnom hinni önmagamban, bármi áron. Csak így tudok ember maradni. Tudta, hogy már nem az a lány, aki öt éve, a gyerekek megszületése előtt volt, de fogalma sem volt arról, hogy akkor kicsoda. Mintha saját lénye egyre csak halványodna. És ettől megijedt. Nem akart eltűnni. De nem tudta, mi okozza mindezt: a házassága, az anyaság vagy, hogy Németországban él? Vagy minden együtt? Az asztrológia által lassan rájött, hogy görcsösen próbál megfelelni az elvárásoknak, hogy szeressék, és ebből szabadulni akart. Rá akart jönni, mit is akar az élettől, megtalálni azt a célt, amivel újra a Jang Tűz lelkesedésével éli a mát, és várja a holnapot.

Évek óta próbálta jól csinálni a dolgát feleségként, anyaként, és közben saját magát teljesen elfelejtette. Mark folyton csak kritizál mindent, amit és ahogy csinálok, sose elég, amit adok. Az a passzív szülői szerep, amit ő apaként magára öltött, nincs még köszönőviszonyban sem azzal, amit én anyaként átélek. Vagy épp nem élek. A nevem is megváltozott. Vivien helyett Mama lettem. A név kötelez. Mondják. A Papát meg hagyni kell pihenni, olyan fáradt, hiszen dolgozni jár. Majd a Mami megcsinál mindent, fortyogott tovább magában, és dacosan újra törökülésbe helyezkedett a székén. Réges-régen kikristályosodott benne, hogy a háziasszonyszerep nem neki való, de megtette, ami tőle telik. Nem várta el Marktól, hogy ő vezesse a háztartást, hogy megcsináljon helyette mindent a saját munkája mellett. De amilyen megalázóan semmibe vette áldozatos munkáját, amit feleségként és anyaként évek óta, minden segítség nélkül fáradhatatlanul nyújtott, azt egyre nehezebben viselte.

Gondolataiba mélyedve bambulta a laptopon az előadás kimerevített képét.

Hét éve hagyta el Magyarországot Mark kedvéért. A fiú akkor végzett az orvosi egyetemen, és ő gondolkodás nélkül választotta német párját maga mögött hagyva mindent, amit ismert, családot, barátokat, karriert, hazát. Akkor még hitt benne, mindegy, mi jön, a lényeg, hogy együtt vannak. Ez a naiv elképzelés rég nem dominálta az életét. Persze, voltak jó pillanatok a kapcsolatukban, de ezek az ürességben, a köztük lévő egyre nagyobb távolságból nézve elhalványodtak, elvesztették jelentőségüket. Ma már sokszor azon kapta magát, hogy arról fantáziál, valami történik, és kirángatja ebből az állapotból. Azt érezte, évek óta magányosan sodródik. Talán túl nagy árat fizettem ezért a kapcsolatért, mintha anno saját magamat is hátrahagytam volna. Valakinek a felesége és valakinek az anyukája lettem. És én? Nem találta magát sehol. Ürességet érzett, ami ott tátongott, és belülről egyre jobban feszítette. Ha most egy filmben lennék, vajon milyen háttérzene szólna? Talán valami bánatos melódia, tudatva, hogy drámát nézel, kapcsolj máshova, ha nem akarsz teljesen befordulni? Vagy csend lenne? A szereplők némán tennék a dolgukat? Vajon megszólalna még néhány reményteli akkord mutatva, hogy talán nincs minden veszve, hogy a filmnek még nincs vége? Miközben ezen mélázott, örömmel nyugtázta, hogy a humora még nem hagyta el teljesen.

Vajon a többi anyuka is átmegy ezen, vagy velem van a baj? Hiszen anyu is, mióta elvált aputól, annak él, hogy családját kiszolgálja, és még boldog is ettől. Ha ő több mint 25 éve így létezik, és elégedett, akkor ez megcsinálható! Lehet, hogy csak ennyiről szól egy nő élete, ha anya lesz, a szolgálatról? Tényleg csak a keret vagyok, nem lehetek a képen? Nekem miért nem elég ez? Hol marad az én játékterem?

Elkapta egy ásítás, és karjait a magasba emelve nagyot nyújtózkodott, s közben bevillant neki újonnan szerzett asztrológiai tudása. Persze, tényleg! Anya forrás struktúrás, az ilyen típusú embereknek hívószó a gondoskodás, ez teszi őket boldoggá. De mi van a többi nővel, akikből anya lesz, mint én? Én hogyan oldjam meg ezt magamban? Talán támogató közegben könnyebb létezni, anyának lenni. Lehet, tényleg csak nekem nehéz Németországban, család és barátok nélkül?

Alex sírása zökkentette ki gondolataiból. Mobilja zseblámpájával világítva felszaladt az emeletre, a hálószobába. A folyosóról beszűrődő tompa fénynél látta, hogy Holly továbbra is mélyen alszik, miközben a kicsi fiú pityeregve ült a sötétben, a hatalmasnak látszó ágyon.

– Mami! Rosszat álmodtam… – hüppögte a kisfiú, s ő odasietett hozzá, hogy átölelje. Alex szorosan kapaszkodva bújt anyukájához, mint egy kis orangutánbébi, aki fél, hogy bármikor kiszakíthatják a biztonságot nyújtó ölelésből. Vivi érezte, hogy kis teste egészen megizzadt az izgalmaktól, ezért óvatosan megmozgatta pizsamafelsőjét, majd alá fújt egy kis levegőt.

– Semmi baj kicsim, itt a Mami – csitította suttogva, és szabad karjával megérintette az éjjeliszekrényen álló katicalámpát, s a plafonról máris megnyugtatóan mosolyogtak le az apró kék csillagok. Alex légzése lassan csillapodott. Anyukájához tapadva újra álomba merült.

Már régóta nem aludtak együtt Markkal. Mikor Holly megszületett, férje a felső emeleti vendégszobába költözött, mondván, neki orvosként ki kell pihennie magát. Ez lett a normális náluk. Vivi volt az ügyeletes éjjel-nappal, hiszen ő úgysem dolgozik. A gyerekek hamar átszoktak az ő ágyába, de nem bánta. Imádott a két szuszogó gombóc közé bebújni esténként. A szíve csordultig tele volt a kicsikkel. De fáradt volt. Nem maradt semmi energiája magára, soha nem volt ideje, hogy felhalmozódott kimerültségét kipihenje. Az anyák nem mennek szabadságra, nekik a nyaralás is csak helyváltoztatás. Ebből a szerepből nem lehet csak úgy kibújni.

Óvatosan kimászott a csábítóan puha, kényelmes ágyból. Bár már nagyon álmos volt, ki akarta használni, hogy Mark valahol karácsonyi bulin van a kollégáival és nyugodtan tanulhat. Gondolta, még végighallgatja az előadást. Az oviban téli szünet volt, így csak ilyenkor jutott ideje rá. Éppen elért az ajtóig, amikor kisfia újra felült az ágyban.

– Mamiii, ne menj el! – észlelve, hogy anyukája nincs mellette, ismét felriadt.

Vivi megadóan bújt vissza hozzá.

Ennyit a mai tanulásról.

Olyan régóta csak a gyerekekről szólt az élete, és most, hogy talált valamit, ami érdekli, még inkább vágyott az énidőre. Gondolatban már sokszor meghúzott egy vonalat, hogy eddig és ne tovább, utána ő jön. De gyakorlatban még nem tudta megvalósítani ezt. Ha a gyerekeiről volt szó, mindent automatikusan hátrébb sorolt. Arra már rájött, hogy saját tapasztalatai miatt túlkompenzál. De nem tudta, hogyan ne csinálja. Félt, hogy önzőnek tűnne. Hogy miért, azt nem tudta megmagyarázni. S közben egyre jobban felemésztette a kötött napi rutin és az önfeláldozás, amit egy kettő- és egy négyéves kisgyermek anyukájaként az élet magával hozott. Az anyai ösztönök és a megfelelési kényszer túlerőben voltak.

Elővette párnája alól mobilját, ki akarta égetni kicsit az agyát. Csak nem gondolkodni. Alex újra békésen durmolt, ő pedig pörgette a Facebookot, ismerősei karácsonyi posztjai jelentek meg egymás után. Adventi koszorúk és meghitt várakozás töltötte ki telefonja képernyőjét. Aztán megpillantotta azt a kedves arcot, amit a jóga DVD-iről olyan jól ismert. Pár éve Angliából rendelt egy fitneszprogramot, amely a jóga és az aerobik kombinációjaként szálkás, karcsú testet ígért. Nem sokkal később Lea összes jógaprogramját beszerezte. A lány nagyon jól magyarázta a pózokat, kedves személyisége átragyogott a tévén egészen Viviig. Általa szerette meg a jógát, és vált élete részévé. Gyakorolt, ha ideje és energiája is maradt rá. Anno, még a gyerekek előtti életében a magas intenzitású edzéseket kedvelte, évekig tornázott Péntek Enikő ZONA DVD-ire, de azóta annyira megváltozott az élete, hogy az ilyen típusú sport csak extra stresszt jelentett neki. A jóga viszont megnyugtatóan hatott rá, ezért ha tehette, gyakorolt. Lea hatalmas szőke hajkoronájával és vidám kék szemével most az éterből üzent. Posztja egy nagyon rövid videó volt, amin csak annyit mond: „I am ready to give up!”. Mosolygott hozzá, karján a majdnem egyéves kisfiával. Én is kész vagyok feladni, reagált gondolatban Vivi egy együttérző mosollyal, és elkezdte olvasni a videóhoz tartozó szöveget:

„Mint tudjuk, általában ránk, feleségekre, anyákra hárul ebben a karácsony előtti időszakban a legtöbb munka. Csak hogy néhányat említsek: tervezés, díszítés, ajándékbeszerzés, csomagolás, sütögetés, az ünnepi menü elkészítése, takarítás és persze a gyerekekkel kapcsolatos tevékenységek is. Emiatt előfordulhat, hogy nem jut annyi idő magunkra, például jógázni sem tudunk annyit, amennyit szeretnénk. Ezért azt tanácsolom nektek, hogy az ebből fakadó frusztrációt elkerülendő tervezzetek kevesebb énidőt, illetve jógát erre az időszakra, csak hogy ne érezzétek rosszul magatokat attól, hogy nem tudjátok követni a rutinotokat…”

Viviben megállt az ütő. Ezt komolyan gondolja? Ez a megoldás? Velem van a baj, csak nekem sántít ez így? Én mint anya, feleség tervezzek kevesebb időt magamra, hogy mindezt megcsinálhassam? Hogy ne feszüljek be? A férfiak meg eljárnak dolgozni és kész, és ettől az egy dologtól is teljesen ki vannak készülve? Én meg csak fogadjam el, hogy ez így van? Még egy jógaoktatónak sem tűnik fel, hogy ez így nincs rendben?

Ennyire belénk van égve, hogy mi nők cipelünk mindent a hátunkon? Miért csináljuk ezt? Valaki egyszer azt mondta, hogy ez a szereposztás, és mi kérdés nélkül, boldogan csináljuk évszázadok óta? Nem akarta elhinni, hogy ez a valóság. Az ő valósága. Torkában dobogott a szíve, igazságtalannak érezte ezt így. Szívesen sütött mézeskalácsot a gyerekekkel, és kidíszítette a házat, hogy szép legyen, ha volt kedve hozzá. De attól, ahogy ezek a dolgok kötelességgé, elvégzendő muszájfeladatokká válnak ahelyett, hogy csak jól esne átélni a karácsonyi várakozás időszakát, rossz szájízt kapott az egész.

Kedvetlenül kikapcsolta a telefonját. Az egész világ meg van őrülve, gondolta. Ez is csak megerősítette elkeseredésében, nagyot sóhajtva aludt el.

***

A következő napok sűrűn teltek. Egyébként is nehezen érte utol magát a teendőkkel, mert nem volt a multitasking híve, minden tevékenységet teljes figyelemmel szeretett végezni. Viszont egyszerre csak egy dologra összpontosítani két kisgyermek anyukájaként igazi kihívás volt, vagy inkább lehetetlen feladat. Szinte érezte, ahogy a stressz-szintje emelkedik, ha egyszerre több mindent vártak tőle. Pedig általában így volt. Most, hogy a fél rokonság náluk tölti a karácsonyt, hatalmas nyomás nehezedett rá, s közben szórakoztatásként hallgathatta az egymást maró kicsiket. Holly és Alex, mint a legtöbb testvér, bármin képesek voltak összeveszni. Ezerszer elhatározta már, hogy nem avatkozik közbe, csinálják csak. De egyszerűen nem bírta hallgatni a nyafogást és a kiabálást. Túl sokszor volt túl magas a zajártalom.

– Mamaaa! Alex megkarmolt! Mama! Segíííts! – kiabálta Holly torkaszakadtából a nappaliban, s mivel egy térben volt a konyhával, nem lehetett nem látni, nem hallani, mit művelnek a kicsik.

Őrület, gondolta, amikor még édes kisbabák, alig várjuk, hogy kimondják, „mama”, csak azzal nem számolunk, hogy többé nem hagyják abba. Nincs olyan dolog, amiért nem az anyukájukat hívják a gyerekek.

– Mama! Nem igaz! Ő bántott! Megütötte a pocim! – ordította potyogó könnyekkel Alex.

– Állítsátok már le magatokat! Miért kell állandóan veszekedni? Két percre hagytalak titeket kettesben, és máris drámáztok – mondta nekik szigorú hangon a tűzhely mellől. – Ezt nem lehet kibírni! – tette még hozzá, miközben a konyhából a nappaliba ment a gyerekekhez, hogy megvizsgálja harci sérüléseiket.

– Muszáj megfőznöm az ebédet, különben éhesek maradunk. – Megsimogatta a két szipogó gyerek kis kobakját. – Játsszatok szépen egymással, rendben?

– De Mami, én veled akarok játszani! Nélküled uncsi! – nyafogott Holly. Ajkait lebiggyesztve nézett anyukájára, nagy barna szemével kérlelve őt, hogy foglalkozzon vele. Vivi nagyon jól ismerte ezt a nézést, tudta, hogy a kislány nem adja fel, amíg meg nem kapja, amit akar. Alex, mint mindent, ezt is gyorsan eltanulta nővérétől, s most ő is könyörgő tekintettel, bizakodva hozta színes építőkockáit, „játékra fel” jeligével.

Vivi mély levegőt vett, ahogy látta kibontakozni a szokásos helyzetet. Tudta, ha most bármelyiknek megadja magát, a másik abban a pillanatban kiborul. Különben is főznie kellett.

– Tudjátok mit? Miért nem mentek fel a papához, ébresszétek fel, biztos örülne neki – mondta cinkos mosollyal az arcán.

– Igen! Gyere, Alex! – Holly szeme felcsillant, és már húzta is maga után majdnem hároméves kisöccsét a lépcsőn, aki kockáit a földre ejtve ellenkezés nélkül követte nővérét.

Mark előző este is karácsonyi bulin volt a kollégáival, hajnalig mulatott, úgyhogy délelőtt tizenegykor még színét sem látták lent a nappaliban. Vivi nem szokta engedni, hogy felébresszék az apjukat, mert tudta, hogy Mark attól feszült lesz, de már annyira unta, hogy minden az ő nyakában van. Miért mindig csak én szorítsam össze a fogamat? Ezt szokta tanácsolni neki férje, ha panaszkodott, hogy elege van, fáradt, beteg, vagy akármi is, de hangot adott nemtetszésének. Évek óta csikorgatta a fogát. Már fájt.

Mosolyogva nézett a gyerekek után. Amikor Marknak kedve volt hozzá, nagyokat tudott játszani Hollyval és Alexszel, öröm volt nézni, ahogy belefeledkeznek a közös bohóckodásba. Olyankor azt gondolta magában, hogy talán minden jól alakul a végén, hogy lehetnek még szép, boldog család. A baj csak az volt, hogy nem lehetett tudni, mikor és meddig van kedve játszani férjének. Ha nem volt, azt hamar észrevették mindannyian. Az nem volt mókás.

Remélem, örül nekik, így legalább nyugiban meg tudom főzni az ebédet. Neki is látott gyorsan répát pucolni a leveshez.

Hosszú napja lesz, ha a gyerekek elaludtak, nekiállhat a karácsonyi menüt előkészíteni, ajándékot csomagolni, ágyneműt is kell húzni valamikor a vendégeknek. Mark szülei, nővére a két gyerekkel, férjjel, mind-mind érkeznek holnap kora délután. Még a díszeket is elő kell bányásznom a pincéből. Gondolatban gyártotta a listát az előtte álló feladatokról. Szinte már ettől elfáradt.

Éppen a felszeletelt zöldségeket öntötte a forró vízbe, amikor Mark alsógatyában jött le az emeletről. Lassan egy éve futni járt, azonban szálkás izmainak látványa Vivit jó ideje hidegen hagyta. Amikor leért, vele szemben megállt, és hitetlenkedve nézett körül, végül feleségén állt meg a tekintete, és letámadta:

– Mikor lesz itt összepakolva és kitakarítva? – kérdezte köszönés helyett azon a számonkérő hangján, amit Vivi nem bírt elviselni, és amivel gyakorlatilag azonnal lelkiismeret-furdalást tudott okozni neki.

– Tessék? – Alig akart hinni a fülének, döbbent tekintettel fordult férje felé.

– Komolyan, holnap itt lesz mindenki, így akarod őket fogadni? Ez annyira kínos – támadta le németül, ehhez már kevés volt a magyar tudása, s elment mellette, amint a kezében lévő üres ásványvizes palackot a konyhába vitte. Arckifejezése elégedetlenségéről árulkodott.

– Szerinted én semmit nem csinálok? Egyébként nincs ráírva a homlokomra, hogy minden az én dolgom – mondta férjének felháborodva. A karácsonyi hangulatteremtéshez igazán ért. Nem akarta elhinni, hogy tényleg ez történik. Mégis mit gondol, mi vagyok én, háztartási szuperrobot? Nem látja, mennyi dolgom van? – pufogott magában, s az újabb konfrontációtól hevesen vert a szíve.

Mark nem bírta elviselni, ha látszik a házon, hogy gyerekek élnek benne. Újra, meg újra megtalálta Vivit azzal, hogy szerinte nincs rend. De hova rejtse el a gyerekek nyomait, azt, hogy léteznek? Persze, hogy nem az emeleten játszanak elszigetelve a szobájukban. Igen, lehordanak minden játékot a nappaliba, mert ott akarnak lenni, ahol az anyukájuk van. Ahol él a család. De férjének ez közel sem volt ilyen egyértelmű. Talán gyerekkorából hozta magával ezt a komplexust, mindig is szégyellte, ahogy a szülei élnek, hogy tele volt a házuk, minden kopott, régi volt. Öntudatlanul is vágyott az ellenkezőjére. Vivi viszont szerette, ha a dolgok, amiket használ, szem előtt vannak, praktikussági szempontból is. Nem ért ő rá arra, hogy steril környezetet teremtsen. Különben is meg volt róla győződve, hogy a gyerekek később nem arra fognak emlékezni, hogy mindig ragyogott a ház, hanem arra, hogy anyukájuk játszott velük. Ez volt a prioritása. Annyira unom már ezt az egészet! Meddig kell ezt még kibírnom? Gondolta kétségbeesetten, miközben férjének hátat fordítva leszűrte a megpuhult spagettitésztát. Úgy érezte, semmi nem elég, amit csinál. Arról nem is beszélve, hogy a gyerekek mellett, általában körülbelül fél óráig látszott a házon, hogy takarított vagy elpakolt, ami igen nagy frusztrációhoz vezetett, ezért igyekezett úgy megválasztani a rendrakás időpontját, hogy értelme is legyen. Magyarul általában nem ez volt a fő napirendi pontja.

Persze az is nehezítette a dolgát, hogy ő gyerekként teljesen más mintát kapott. Mivel apukájával és öt évvel idősebb bátyjával nőtt fel, azt látta, hogy a férfiak is képesek házimunkát végezni. Nála nem rögzült, hogy minden a nő dolga.

Mark nem is reagálva a felvetésre, hogy ő is segíthetne, sötétbarna szemét összeszűkítve nézett rá, sokatmondóan megcsóválta a fejét, majd a pincében berendezett sportszoba felé vette az irányt.

– Persze-persze – fortyogott hangosan a lány –, majd én megcsinálok mindent, meg még a kicsiket is lefoglalom.

De szavai a falnak csapódtak.

Keserű könnyeit lenyelve a lépcsőről lesiető Holly és Alex felé mosolygott.

– Mami, a papa nem akart játszani – mondta a kislány bánatos arccal. Vivi megsajnálta.

– Na, gyertek, picurkáim, most van egy kis időm. Akartok gyurmázni?

– Igen! – kiabálták kórusban, arcukon újra lelkes vigyorral.

– Szuper, akkor hozzatok mindent az asztalhoz, mindjárt jövök, csak felszaladok a fürdőszobába egy pillanatra.

A két kicsi versenyt futott a nappaliban lévő fehér polchoz, amelyen papír, színes ceruzák, filcek, festékek és egyéb barkácsoláshoz, kézműveskedéshez szükséges alapanyag mellett alátétet, a tarka gyurmákat és a hozzá tartozó formákat is tartották.

Vivi felment az emeletre, és becsukta maga mögött a fürdő ajtaját. Ajkait harapdálva neki dőlt. Behunyta a szemét és remélte, hogy nem szaladnak utána a gyerekek. Egyedül akart lenni. Csak egy percig, hogy összeszedje magát. Egy darabig fülelt, nem hallott lépteket közeledni. Mély levegőt vett, majd hosszan kifújta, és a mosdókagylóhoz ment.

Megmosta az arcát. Mintha az érzéseit próbálná mindhiába letisztítani.

Aztán csak bambult a tükörbe.

A lány fáradtan nézett vissza rá.

A mindig mosolygós szemek most szomorúan meredtek rá. Alig ismert magára. Pedig így nézett ki, ha megengedte magának a valóságot, a fájó érzéseket. Sápadt, nyúzott anyaarcot látott, mintha ez a nő elnyelte volna azt a Vivit, aki szeretett lenni. Aztán végignézett magán, kezével végigsimított ruháján, agyonmosott pulcsi és mackónadrág volt rajta. Még ez is. Nagyot sóhajtott, szája sírásra állt.

Csak lélegezz!

Próbálta megnyugtatni magát, mielőtt megállíthatatlanul utat tör magának a régóta gyűjtött könnycsepprengeteg.

Újra az a vagány, pimasz lány akart lenni, aki bár sosem bírta a csicsás dolgokat, szeretett úgy csini lenni, hogy az minden erőlködést mellőzött, lazán. Eszébe jutott a jógaoktató posztja, mintha rákoppintanának a fejére: csinálj többet, még, még, még!

Ma sem váltom meg a világomat, gondolta erőtlenül.

– Össze kell szedned magad, ez nem te vagy – mondta tükörképének. De fogalma sem volt, hogyan csinálja.

– Mami! Gyere már! – Hallotta a türelmetlen gyerekhangokat.

– Jövök!

Újra a tükörbe nézett, és mosolyt rakott az arcára.

A lépcsőn lefelé menet látta, hogy az étkezőasztalnál javában folyik a gyurmázás, szebbnél szebb alkotások születtek. Csatlakozott hozzájuk, és hamar belefeledkezett a játékba a kicsikkel, gyúrta a csillagokat, színes karácsonyfát, télapót nekik. A közös alkotás a gyerekekkel mindig egy másik, békés világba repítette, ahol minden rendben volt. Jól esett neki kikapcsolni, nem gondolni semmire, ami egyébként úgy feszítette belülről.

2.

A kávégéphez ment, hogy készítsen magának egy nagy tejeskávét. Mindig ugyanabból a bögréből ivott, amelyet még Lizától kapott ajándékba sok évvel ezelőtt. Két boszorkány volt rajta, akik varázsitalt kotyvasztanak az üstjükben, egy béka éppen sietve eliszkol, a másikat már elkapta az egyik banya. Ő és Liza. Örök barátok.

Sietős volt a reggel, de végül mindkét törpe az oviban landolt. Most jóleső csend volt a házban. Nagyot kortyolt a forró italból, leült az ebédlőasztalhoz, majd barátnője felé indított videóhívást. Ez volt a legelevenebb kommunikációs csatorna közöttük, majdnem ezer kilométerre laktak egymástól, ami miatt személyesen, a két lány legnagyobb bánatára, csak ritkán tudtak találkozni. Liza Pécsett, Vivi Gersthofenben élte az anyák életét, de hetente egyszer legalább így látták egymást, és meg tudták beszélni az élet nagy dolgait.

– Szia, drága! – köszöntötte Liza, nagy, kék szemével fáradtan mosolygott rá. Hátra dőlve ült a kanapén, kislánya mellette térdelt, kis fejét szótlanul anyukája ölébe hajtva.

– Már annyira vártam, hogy nyugiban tudjunk dumálni! Olyan nehéz beszélgetni, amikor ez a két csibész itthon van. Örülök, hogy végre vége a téli szünetnek. Az ovi a világ egyik legjobb találmánya! – Vivi bögréjét a magasba emelte, így kifejezve háláját az említett intézményért, majd beleivott kávéjába. Liza vele nevetett erre a megjegyzésre.

– El tudom képzelni, mekkora megkönnyebbülés, hogy végre nyugi van a házban. Nálunk ez még várat magára – tekintete gyermekére tévedt, lágyan megsimogatta szőke fürtjeit. – Velünk semmi extra nincs, és te hogy vagy? – nézett újra Vivire.

– Liza, el kell mesélnem neked valamit! Képzeld, tegnap éjjel vele álmodtam. – Izgatottságát nem lehetett nem észrevenni. Zöld szeme csak úgy izzott. – Mióta Németországban vagyok, vagyis mióta? Lassan hét éve nem történt ilyen. Biztos mondtam neked anno, hogy otthon még rendszeresen ott volt az álmaimban.

– Vele? Várj, csak nem a Mikiről beszélsz? Ez érdekes, pont láttam karácsony előtt a Tescóban a feleségével, szinte semmit nem változott. Mit álmodtál? – kérdezte kíváncsian.

– Igazából semmi különöset, láttam az arcát, és csak arra emlékszem, ahogy rám néz és arra az összetéveszthetetlen bizsergésre minden porcikámban. Olyan jó érzés volt, Liza! Meg is néztem egyből Facebookon, hogy mi van vele – mondta kuncogva. – Láttam, hogy megnősült. Remélem boldog, végül is nem várhat rám örökké. Bár anno azt mondta, hogy talán majd az öregek otthonában egymásra találunk – nevetett barátnőjére.

– Mikor is volt ez az egész köztetek? – Liza nagyon jól emlékezett még rá, hogy barátnője meg a fiú mennyire oda voltak egymásért, de mégsem lett belőlük soha egy pár. Tudta, hogy ennek ellenére Vivi még sok éven át nem tudta elengedni ezt a szerelmet.

– A nagy szerelmi háromszög? Hm, tizenöt, nem, várj, tizenhét éve! Atyaég! Bizony 2003-ban, huszonkét évesek voltunk, szóval ősrégen. – Játékosan eltakarta a szemét, mintha maga sem akarná elhinni, hogy ennyire elrepült az idő, aztán hangosan gondolkodott tovább. – Azt hiszem, utána mindig olyankor került Miki a tudatomba, amikor éppen nem voltam boldog a kapcsolatomban, tudod olyan volt, mint egy mentőöv. Talán most is ezért szökött be az álmomba. Az örök beteljesületlen szerelem, sosem lett vége, mert el sem kezdődött igazából, nem tudták elrontani a hétköznapok. Utána valahogy mindig jó érzés volt rá gondolni, erőt adott nekem. Azt tudod, hogy ő volt az egyetlen pasi, akinek szerelmet vallottam, még jóval előbb, azt hiszem tizenkilenc évesen? De akkor meg még én nem kellettem neki. Valahogy sosem volt jó az időzítés – mondta elgondolkodva. Jól esett neki elmerengeni a múlton, kiszakadni a most problémáiból.

– Még én is emlékszem, nekünk is izgalmas volt kívülről figyelni, mi lesz veletek. Azt gondoltam egyébként akkor, hogy őt fogod választani.

– Tényleg? Én meg rettegtem, hogy nem lennék neki elég… Na de vissza a jelenbe! Hogy vagytok? – váltott témát, mert a kislányka panaszosan nyöszörögni kezdett, próbálta anyukája figyelmét magára vonni.

– Hát, a szokásos. Sztella megint körülbelül százszor ébredt éjjel… – sóhajtott barátnője, miközben füle mögé tűrte hosszú Marilyn Monroe-szőke haját. A feszültséget egyre növelve a kicsilány töretlen lendülettel rángatta anyukája kék, kötött pulcsiját. Vivi csodálta barátnője türelmét, ahogy mindezt elviselte. Lizát még kiabálni sem hallotta soha, irigylésre méltóan nyugodt természete volt. Ahogy nézte a jelenetet, arra gondolt, hogy pár éve még az ő ingerküszöbe is magasabban volt, de a sok éves felhalmozódott kimerültség, a gyerekek közötti testvérharc és féltékenység elkoptatták az idegeit.

– Oh, Liza… bárcsak rájönnénk végre, vajon miért nem akar aludni ez a gyerek!

– Fogalmam sincs, de most már lassan másfél éves, és mégsem lett jobb, kicsit sem. Tudod, mindig van mire fogni: most a hasa fáj, most a foga jön, most bedugult az orra, most túl sok inger érte… áh! Nagyon unom már. Várj, bekapcsolok neki mesét a tévében, hogy tudjunk beszélgetni, mert különben csak engem nyúz. – Nagyon elcsigázottnak tűnt, és láthatóan elege volt abból, hogy a kicsi a ruháját rángatja. Vivi őszintén sajnálta, többször próbált már tanácsot adni, de igazából saját tapasztalata nem volt. Holly és Alex is remek alvó volt. Azt leszámítva, hogy az alvás jó ideje az ő ágyában történt, nem panaszkodhatott.

– Bárcsak tudnék neked valami okosat mondani! Megnézem a kínai asztrológiaképletét, mit szólsz? – Villant be neki az ötlet. – Hátha rájövünk valamire! – mondta bizakodva Lizának.

– Oké, persze! Minden érdekel, ami segíthet! De most inkább ne menjünk bele ebbe a témába, túl fáradt vagyok hozzá. Mesélj az otthoni dolgokról! Nem is beszéltünk karácsony óta. Hogy teltek az ünnepek? Mi a helyzet Markkal? Tudtatok beszélgetni? – Direkt rákérdezett, mert tudta, hogy különben Vivi nem hozza szóba a házasságát, nem akarta ezzel a témával fárasztani sem barátnőjét, sem saját magát. Valószínűleg ő sem tudta pontosan, hova tart a dolog.

– Hm… Liza, nem tudom, mi lesz velünk. Mit mondhatnék? A karácsony a felszínen remekül telt. Tetszett, hogy nagy volt a nyüzsgés a házban. A gyerekkoromra emlékeztetett, amikor még együtt voltak a szüleim, és az összes unokatesóm, nagynénik, nagybácsik ott voltak nálunk, a kis panellakásban a családi ünnepeken. A kicsik is imádták a nagy sürgés-forgást. Nem mellékesen, nem kellett semmi időt kettesben töltenem Markkal. Tudod, újabban elég pár perc négyszemközt, és máris feszültséggel telik meg a levegő. Mintha már nem maradtak volna köztünk kedves gondolatok, barátságos szavak – vonta meg a vállát szomorúan –, a többihez pedig nincs még se erőm, se kedvem.