Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

PILLÉK A LÁMPAFÉNYBEN

KÉT KIS KIRÁLY

A BANKPÉNZTÁROS

A KIRÁLYNŐ LEVELE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

PILLÉK A LÁMPAFÉNYBEN

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-980-6 EPUB
ISBN 978-963-678-005-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Moths in the Arc Light
A Letter from the Queen
Let’s play King!

első kiadás: 1919, 1929, 1931.
az elektronikus változat az 1940 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Eugenius Johann Christoph Esper (1742 – 1810)
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

PILLÉK A LÁMPAFÉNYBEN

I.

Bates a zöldernyős asztali lámpára pillantott. Bosszankodva megállapította, hogy három órája szundikál az iroda bőrpamlagán. Szeme égett, torka kapart. Álmosságát leküzdve feltápászkodott és megnézte az óráját. Hajnali három óra volt.

- Hülyeség - morogta.

Az ablakhoz lépett. Tizenkét emeletnyire volt a new yorki utca felett. A kábultság, mely érzékeire nehezedett, megszűnt, mintha elfújták volna, mikor kinézett a tündérien szép nagyvárosi éjszakába. Manhattan elcsendesedett. Már nem csörömpöltek a villamosok, a gépek megszűntek zakatolni abban az új épületben odaát. A sötét utcában csak egy taxi döcögött. El lehetett látni East Riverig, ahol topázszínű fényfűzér villogott a híd felett. Az ég nem fekete volt, hanem acélkék - varázslatos, vonzó, pőrekék, arany csillagokkal teletűzdelve.

- Miért is ne aludnék itt? Kihúzom az éjszakát a pamlagon és tíz órára elkészülök a new bedfordi ajánlatokkal. Még sosem töltöttem egyházamban huszonnégy órát az irodában. Próbáljuk ki.

A helyzetével megelégedett férfi öntelt kijelentése volt. De mikor levetette kabátját, cipőjét és visszaheveredett a pamlagra, elszontyolodottan hozzátette: - Ki bánja, hogy hazamegyek-e? Akár egy évig kimaradhatok.

Mikor az első gépírónő beállított, Bates már javában dolgozott. De Bates sokszor jött be korán. Felfedezését - hogy a szundikáló város mély árnyékai virradat előtt kék és narancssárga színekben villóznak - senkivel sem közölte. Különben sem volt senkije, aki ilyen nyilatkozatokra felbátorította volna.

Bates világa harmincöt éves korában hatványozottan valóságos volt. Földrészek és harsogó tengerek kergetőztek üzleti könyveiben, kívánkoztak ki töltőtollából. Fogalmazványai így kezdődtek: „Folyó hó 7-én kelt becses levelére vonatkozólag…” Jócskán öt éve nem látott hegyek körül felgyüremlő viharfelhőket, fehér káposztapilléket keringeni sötét tarlók felett. A pillék az ő számára ívlámpák körül keringőztek, a réti virágok éttermek vázáiból mosolyogtak feléje. Bates városi ember volt, irodalény, kinek akták és telefonhívások között telt élete - félkilenctől hatig a tizenkettedik emeleten - s aki abban látta a kulturális tevékenység csúcsteljesítményét, hogy minél több traktorgyárra ráerőszakolja a Carstop indikátort.

De ő már újfajta üzletember volt, ö nem ahhoz a nemzedékhez tartozott, mely azzal szokott kérkedni, hogy „nem a tudománynak köszönheti a boldogulását”, melynek tagjai irodában, autón, ágyban egyaránt fejükön tartják a kalapot. Bates lányosan finom, ápolt külsejű, karcsú férfi volt, kicsi bajuszkával, mely kitépkedett női szemöldökre emlékeztetett. Elhatározásaiban azonban szilárd volt, hajlíthatatlan.

Mikor tanulmányait elvégezve New-Yorkba került, azt hitte, hogy sokat fog társaságba és operába járni. Tizenöt év alatt hatszor volt az operában. A Yale Clubban szokott vacsorázni ismerőseivel, boardinghouse-ában tegeződött két fiatalemberrel, táncdélutánokra járt és udvarolgatott. New Yorkban nem lehet bensőséges életet élni. Húsz új alakkal ismerkedhetsz össze naponta a vendéglődben, de ugyanaznap húsz régi barátodat veszíted el szem elől, összebarátkozol valakivel, pár hét múlva megnősül, elköltözködik, egyszer találkoztok minden két évben. Harmincéves korában Batest már csak egy dolog foglalkoztatta, izgatta, kötötte le egyre kizárólagosabban: a hivatala.

Bates egy autóvállalattól került a Carstop Indikátor Rt.-hez. Egy évet a Long Island Cityn lévő gyártelepen töltött, ahol a keleti államok számára gyártanak indikátorokat. Találmánya tökéletesbítette az automatikus kapcsolást. Harmincöt éves korában vezető állásba jutott. De azért, ha egyedül ült le vacsorázni, mindig eszébe jutott, hogy jó lenne felhívni telefonon egy kislányt - már olyat, akit érdemes.

Mikor - tizenöt év múlva - végre megcsömörlött a cukorkákat majszoló, lokálokért bolonduló, fiúkra vadászó new yorki úrileányoktól, Bates rendkívül óvatos lett. Új nőismerőseit olyan szigorúan bírálta meg, mintha új találmányt próbálna ki. Még idősebb, komoly nők társaságában is zárkózotton viselkedett. Ezek közgazdasági kérdésekről vitatkoztak. Bates kevéssel az érettségi után elolvasott egy közgazdasági könyvet, de mivel már a címére sem emlékezett, nem igen hivatkozhatott rá, ha a beszélgetés komolyra fordult. Akkor már inkább a gépírónőjével társalgott. De nem a lokálokról és nem a szép fekete szeméről. - Áthozták már a könyvelési osztályból a kék brosúrákat? - kérdezte. Vagy: - Hozza be kérem a McGulden levelezést. - Ez értelmes beszélgetés volt, a lényegre vonatkozott.

Azontúl pedig át szokott integetni egy leánynak, aki a szemközti épületben tartózkodott.

Az az épület a fő mulatsága volt. Úgy figyelte, mint a falusi vénlányok az utcán járókelőket a függöny mögül. Amerikai felhőkarcoló volt, abból a típusból való, amelyek olyan sajátosan széppé teszik Amerika nagyvárosait. Nem hasonlított sem ófrancia kastélyokhoz, sem óangol vendégfogadókhoz. Tervezője nem luxusszállodákról álmodozott, nem is a verebek paradicsomáról: irodaépületet épített. Mellőzte a gipszpilléreket, melyek semmit sem tartanak, a címerpajzs igényű márványtáblákat, e kiterebélyesedett csészealjakat. Áttekinthető, világos, szigorú szerkezetű üzletházat épített, simát, mint a tenyér. Bates büszke volt rá. Olyan volt, mint ő.

A szemben fekvő felhőkarcoló anyaga jórészt üveg volt, aminek következtében az egyes irodahelyiségeket éppúgy nyilván lehetett tartani, mint a kutyakiállítás ketreceit. Bates vagy húsz irodának ismerte - látásból - minden egyes alkalmazottját, íróasztala mellől nem látszott az épület. De megszokta, hogy időnként, ha elfáradt, feláll és kinéz egy kis ideig az ablakon. Elnézte, hogyan jönnek be a hivatalnokok félkilenc és kilenc között, hogyan beszélgetnek, cigarettázgatnak, mielőtt munkához ülnének, hogyan gürcölnek, hogyan tápászkodnak fel zsibbadt lábbal ebédidőben és irodazáráskor, hogyan oltogatják el a villanylámpákat, hogyan némul el és hal ki az épület, mikor a munkaidő véget ért. Ha késő éjszakáig bennmaradt az irodájában, magányossága kínját az a felemelő tudat enyhítette, hogy odaát is gürcöl egy-két ember az asztali lámpák ernyője alatt.

Az irodaszolgát, akit a vörösbaj szú üzletvezető minden áldott nap lehordott a tizenegyedik emeleti irodában jobbkéz felől, megszerette, viszont mélységesen felháborodott, mikor rájött, hogy a tizenharmadik emelet irodaszolgája bélyegeket lop. Nagyot nevetett egy tisztviselőn a tizenegyedik emeleten, aki hatkor szmokingba öltözött, féllábon ugrándozva nadrágjába bújt, s ünnepélyes képpel gombolgatta gallérját s kötötte meg nyakkendőjét az irodaszekrény tükre előtt. Mélységesen elszomorította, ha tragédiák játszódtak le színpadján, például mikor a tizenkettedik emeleten, a vele pontosan szemben fekvő iroda csinos és ügyes gépírónőjét napokig nem látta - mi történt vele? - S aztán egy reggel fekete csokorszalagot helyeztek ablaknál álló asztalkájára.

Az elhunyt leány állását nyilván azonnal betöltötték, de Bates csak egy hét múlva vette észre utódját. Azon a héten ki sem látszott a dologból. Ha az egyik üggyel foglalkozott, már a másikkal jöttek, ha a másikat vette elő, már zaklatták a harmadikkal, a telefon szakadatlanul csengett s mikor már azt hitte, hogy végre lélegzethez jut, táviratot kézbesítettek ki neki - azon a héten minden éjszaka benn maradt, hogy listába vegye, melyek azok az ügyeké, amelyeket már tegnapelőtt el kellett volna intéznie. A nagy hajszában még a mennyországot is páncélteremnek képzelte, melyet csak az különböztetett meg a földi világtól, hogy oda nincs bevezetve a telefon. De végre elült a vihar s nem volt más dolga, mint az elfoglaltat játszani és tekintélyes ábrázattal lekontrollálni, gyorsírnak-e a gyorsírónők és szaladgálnak-e az irodaszolgák.

Kényelmesen elterpeszkedve ült az ablak mellett karosszékében, szivarozott és szórakozottan átpillantott a szemben lévő épületre. Hanyagul megállapította, hogy a szemben fekvő iroda osztály vezetője új gépírónőnek diktál. Karcsú lány volt, kék ruhában, frissen vasalt fehér gallérral és könyökvédővel. Nem görnyedt asztalkájára, de nem is ült oly mereven, mint az a kissé elvirult gépírólány egy emelettel feljebb. Messziről rendkívül használható munkaerő benyomását tette. Az egész kasban, melyet Bates megfigyelt, nem akadt párja. Szép tartása van, formás válla, határozott fellépése, állapította meg Bates, mikor a lány felállt az osztályvezető asztala mellől, átment a szobán - amit Bates csak egy képtelenül keskeny csíknak látott tölgyfából és üvegből - és a gépéhez ülve kocogni kezdett.

Aztán nem gondolt vele. De alkonyatkor - tavaszi alkonyat volt, - mikor ismét az ablakhoz lépett - nem volt semmi dolga, de bennmaradt az irodában, - bágyadtan és kissé szomorkás hangulatban, mert nem volt sehova sem kívánkoznia, megint észrevette a leányt. Az osztályfőnök is, ő is bennmaradtak. Látta, hogy beszélgetnek. Az irodafőnök irományokat szignált, átnyújtotta őket a lánynak, biccentett, kalapja után nyúlt, ásított, aztán kiment az irodából és a felvonóért csengetett. A gépírónő leveleket borítékozott, aztán felállt asztala mellől és az ablakhoz lépett. Két tenyerét szemére szorította és ájult mozdulattal végighúzta arcán, mint a médium, mikor transzból ébred.

- Ég a szeme szegénynek - morogta Bates maga elé.

A városba nem jutott el a tavasz részegítő virágillata, az utcák nem visszhangoztak vidám madárcsiripeléstől, csak a fülsiketítő lárma csendesedett el. Mikor a sötétbe merülő szemközti épület rárajzolta sziluettjét a vörhenyes alkony égre, Bates mélabúja szorongássá változott. Roppant egyedül érezte magát. Vágyódott a büszketartású lány után, milyen jó volna meghitten társalogni vele. A lány öt perccel később elment, ő az ablaknál maradt. Aztán elballagott a Yale Clubba vacsorázni.

Bates kétségkívül önző volt - azzá tette az élete, - de aznap este, mialatt a kabaréban halálra unta magát, többször is eszébe jutott a gépírónő. Remélem, villant át a fején, hogy már nem ég a szeme.

Másnap, alighogy’ betette lábát az irodába, kinézett az ablakon és nagyon rossz néven vette a fénytani jelenségektől, hogy délelőtt nem lehet olyan jól átlátni a szomszédba, mint délután.

Délután három óra felé végre sikerült hozzávetőlegesen megállapítania, hogy a lánynak búzavirágkék blúza van s hogy a melle, karcsú volta ellenére, felettébb kívánatos. Előző este huszonnyolc évesnek tartotta, most huszonháromra becsülte a korát.

- Szorgalmas hivatalnoklány - gondolta. - Bár az én gépírónőm végezné ilyen buzgón a dolgát. A járása ... határozottan kecses. Ki az ördöggel vacsorázzam?

II.

Megfigyelte: kilenckor jön be, leteszi a kalapját, tükör elé áll és rendbe szedi a haját; felveszi a délelőtti sztenogrammokat, bejelenti a látogatókat a főnöknek; délben egyedül megy ebédelni. Megfigyelte, hogy fürge, biztos mozdulatai a délután folyamán elbágyadnak, elnehezednek. Megfigyelte, hogyan szedi rendbe magát, mielőtt hazamegy, de néha irodaidő után is bennmarad, ilyenkor büszke háta meggörnyed és fáradtabban kocog a gépén. Egy álló hétig figyelte a mozdulatait. Nem tudta, hogy hívják, nem tudta honnan való, a hangját sem hallotta, de jobban ismerte már a lányt, mint a férjek a hitvesüket.

Hivatali kollégái tisztelettudóan bántak a lánnyal. Köszöntötték, mikor bejött, köszöntötték, mikor elment. Soha nem cicáztak vele, mint a vihogó telefonos kisasszonnyal. Ez feltűnt Batesnek. De aztán hetekig nem foglalkozott többé vele.

Egy koranyári délután, mikor már elzsibbadt a keze és égett a sok aktától, amelyeket el kellett volt intéznie, mikor már minden idegesítette és szinte elepedt valaki után, aki kedveskedjék neki, akin megpihentesse a tekintetét, aki kiverje a fejéből a számjegyeket, amelyek alkonyat felé, mikor egy-egy pillanatra lehunyta a szemét, vérvörös kánkánt játszottak a pillái alatt - akkor eltökélten kinézett az ablakon. Szenvedélyes vágy fogta el, hogy egy pillanatra lássa az egyetlen lényt, akit igazán jól ismert.

Ha pedig nem pillantanám meg - akármi legyek, ha elmegyek addig, amíg meg nem pillantom.

A lány az ablaknál állt, levelet olvasott. Aztán felpillantott és észrevette, hogy Bates figyeli. Bates méltóságteljes mozdulattal fejére tette a kalapját és elhagyta a helyiséget. Még azt hihetnék róla, hogy ki akarja lesni, mi történik más irodákban! Hogyisne! önérzete felháborodva tiltakozott a feltevés ellen. - Még hogy én kémkedek! - morogta büszkén és bécsiszeletet rendelt a vendéglőjében, mely éppen olyan volt, mint a többi bécsiszelet, amit a new yorki vendéglőkben elfogyasztott volt. Akárki bejöhet hozzám és Isten tudja, mit gondol felőlem, ha ott ér az ablaknál. Megfogadta, hogy sose pillant át többé a szomszéd épületre.

Szívében ezzel az elhatározással másnap reggel kilenckor - három sürgönnyel és a birminghami erőműveknek egy még fel sem bontott levelével az íróasztalán - átnézett a szomszédba és egy búzavirágkék szalagokkal díszített szalmakalapban gyönyörködött, mely alól a lány éppen akkor szabadította ki hullámos haját.

A dohányzásról többféleképpen le lehet szokni. Az ember beteszi a cigarettatárcáját egy fiókba, bezárja a fiókot és eldugja a kulcsot; az ember elhatározza, hogy naponta csak ennyi meg ennyi cigarettára fog rágyújtani; elhatározza, hogy többé nem teszi be lábát trafikba és csak akkor gyújt rá, ha megkínálják. Mindegyik módszernek számtalan híve van, akik esküsznek rá - csak az a hiba, hogy így még senki sem szokott le a dohányzásról.

Arról is többféleképpen le lehet szokni, hogy valaki állandóan a szemben lévő épületet tanulmányozza. Megmakacsolhatja magát, kijelentheti, hogy nem érdeklik az odaát tevékenykedő alakok, nem óhajtja közelebbi ismeretségüket. Ha elfárad, átülhet a pamlagra, ahelyett, hogy az ablakhoz állna. Mindezen fogadkozásoknak csak az a hibájuk, hogy az ember a végén mégis csak az ablakban áll és nézi a lányt és...

És az a megalázó érzése van, hogy lesben áll, hogy kilesi a lány meghatóan önfeledt mozdulatait. Mikor például önérzetesen, megközelíthetetlenül, elszántan kijön a főnök szobájából, asztala mellé roskad és hosszú, kínos pillanatokig maga elé mered, finom ujjait zakatoló halántékára szorítva.

Bates elkomolyodott, ha ebben a helyzetben látta. Lelke áthajolt az utca mély katlanja felett és körülsimogatta a lányt, szelleme elszakadt a körülményes üzleti gondoktól, bécsi szeletektől és kabaréelőadásoktól, amelyek különben szenvedélyesen érdekelték. Odaadó buzgalmában szinte érezte a lány ujjait, mikor az végigsimította izzó homlokát, érezte a hirtelen hűsítő kölni hatását, mikor görnyedéstől merev, meggyötört tarkóját felfrissítette.

Már letett úri elhatározásáról, hogy többé nem leselkedik. Hátha mégis van valami igazság a spirituális elméletekben? Talán erőt ad ez a belőle kiinduló szimpátiaáram a leánynak, hogy bátrabban, keményebben vívja harcát az élettel? Csak azt felejtette el, hogy őt éppúgy lehet látni odaátról, mint innen a leányt. És ezért egy este, mikor átbámészkodott, a lány észrevette és ingerült vállrándítással beljebb húzódott.

Bates neheztelt magára, amiért a leányt megbántotta, ő, aki eddig kizárólag Batesnek, a legényembernek, szempontjából ítélte meg a dolgokat, most azon kapta rajta magát, hogy a lány fejével gondolkozik helyette is. Megértette, hogy a lány min bosszankodik. Nem elég, hogy egész nap gürcölni kell, még bámészkodnak is az emberre! Szerette volna megvédeni önnönmagától.

Egy hétig egyetlen egyszer sem ment az ablakhoz, még az utcára se nézett le, a tizenkét emeletnyi mélységre, amelyben úgy gyönyörködött azelőtt, mint valami hegyi remete a lenti völgypanorámában. Hiányérzete volt és örült a hiányérzetének. Valakinek a kedvéért lemondott valamiről. Megint embernek érezte magát.

De ha nem is állt az ablakhoz többé, unos-untalan el kellett sétálnia az ablak mellett s ilyenkor az ember - ugyebár - önkéntelenül kinéz az ablakon. Akarva, nem akarva észre kellett vennie, hogy a lány figyeli. Valahányszor felpillantott a munkájából, őt kereste a tekintete. Nem kacérságból, hitette el Bates magával. A lány olyan elhagyatottnak tűnt onnan a távolból, mint valami dermedt holdacska télen.

Egy napon megint őrjítően összejött minden. Mindenki egy időben akart vele tárgyalni, egyik távirat a másik után futott be, a gyár nem kapott nyersanyagot, két gépírónő szemtelenkedett, mind a kettőt azonnali hatállyal el kellett bocsátani és az iroda, amely ilyen esetekben kisegítő munkaerőt küld, szörnyetegeket szabadított rájuk, mosónőket gépírónők helyett. Mikor a rumli elcsendesedett, s már csak hét órára való munka hevert az asztalán, Bates idegei felmondták a szolgálatot. Karja erőtlenül lehanyatlott, asztalára roskadt, azt hitte, szétpattan a feje. Szeme égett az álmatlanságtól.

- Az Istenit neki - morogta.

Aztán felállt, nyújtózkodott és egyszerre csak az ablakban találta magát. A lány odaát éppen menni készült, önkéntelenül - mintha üdvözölnie kellene egyetlen sorstársát - felemelte a karját és átintett neki.

A lány észrevette. Az ablakban állt és miközben mind a két kezével a kalapját igazgatta, átnézett. Aztán anélkül, hogy az üdvözlést viszonozta volna, elment az ablakból. Bates dühbegurult. Nézze meg az ember! Ez azt hiszi, ki akarok kezdeni vele! Más bajom sincsen!

Ingerültsége felvillanyozta. Visszaült íróasztalához és negyedóránként pihenőket tartva áttanulmányozott egy beadványt, jegyezgetett. Az óra nyolcat, kilencet, tízet mutatott. Kimerült, de nem volt éhes. Felállt. Legnagyobb meglepetésére tökéletesen boldognak érezte magát. Először nem tudta mért, aztán rájött. Sikerült a dermedt holdacskát a szférájába vonzani.

Másnap, mihelyt bejött az irodába, az ablakhoz sietett és megvárta, míg a lány felpillant a munkájából. Akkor gyors, szerény és szívélyes kézmozdulattal átintett neki. És attól kezdve minden reggel és minden este megismételte a barátságos kézmozdulatot. A lány egyetlen egyszer sem viszonozta, de szemmel tartotta őt és - nem engedte le a függönyt.

Bates júliusban vette ki szabadságát. Anélkül, hogy okát tudta volna adni, az idén semmi kedve sem volt a fényűző tengerparti szállodában nyaralni, ahol háromhetes szabadságát tölteni szokta, éltes nagynénikkel udvariaskodva húgocskáik kedvéért és megint rájönni arra a keserű igazságra, hogy a golfban éppoly ügyefogyott, mint a vitorlázásban. Idén a békés Lebanon-völgyben töltötte szabadságát, naphosszat virágos réteken csatangolt, málnát, áfonyát szedett, puha ingben járt, lesült, nem bánta, hogy az Interurban Rt. fizetésképtelen lett és nagyokat nevetett a fogadós suta történetein.

De a lány minduntalan eszébe jutott. Milyen jól érezné itt magát! Ideges, fáradt ujjait megmeríthetné a magas fűben, hanyatt fekve nézné a búzakék eget és a magasan lebegő bárányfellegeket, felfrissülne, erőre kapna. És mikor mindezt végiggondolta, eszébe jutott, hogy a lánynak, aki csak rövid ideje van a cégnél alkalmazásban, legfeljebb egyheti szabadság jár. Micsoda marhaság! - korholta dühösen magát, - hogy annyit foglalkozom ezzel a lánnyal, akiről mindössze a következőket tudom:

Úgy látszik jó munkaerő.

Szép a járása.

Messziről kedves, kerek arca van.

A kora tizenhat és negyven között van.

Nem férfi.

Az utóbbiban egészen bizonyos volt.

Bates határozottan gyakorlati szellemű jellem létére, nyaralásának utolsó napjaiban egyre ritkábban gondolt a leányra. Kigyógyult érzelmességéből, de azért már előre örült az újra kezdődő kedves kis regénynek, a pilletáncnak az ívlámpa meddő fénye körül. Ha otthon leszek, azonnal fel fogom hívni Parrish Krisztinát, határozta el. Krisztina egy osztálytársának a nővére volt, remekül táncolt, bennfentes volt a Park Avenue-n és szeretett színházba járni.

Bates hétfőn este érkezett haza, irodazáráskor és nyomban felszaladt jelentkezni az irodájába. Gyors léptekkel szobájába sietett - majd, kevésbé gyors léptekkel, az ablakhoz. A lány ott szemben könyvben lapozgatott. Alighanem a telefonkönyvben. Aztán felpillantott s ujját az ajkára tette. Bates lekapta kalapját, meghajolt, integetett. A lány keze megakadt a levegőben, nézte. Aztán hirtelen megmozdult a keze s vidáman feléje integetett.

Bates íróasztalához ült. A hivatalnokok, kik egymásután jöttek a jelentésekkel - vagy csak illedelmességből, hogy felhívják a főnök figyelmét a személyükre, - még sohasem látták Bates-t ilyen jókedvűnek. Mikor elmentek, Bates azon törte a fejét, mihez is akart kezdeni. Igaz, megvan már. Fel akarta hívni Parrish Krisztinát, ördögöt. Majd legközelebb. Az ablakhoz ment. A lány már hazament, de mozdulatának halvány árnyéka ott izzott az elsötétült ablak mögött.

Vacsorázni a Yale Clubba ment. Vacsora után kiült az erkélyre néhány szalmaözveggyel és Búnk Selby öccsével, aki az idén érettségizett. A város úgy tüzelt alattuk, mint a kigyulladt préri. A Broadway egész hosszában parázslott. Az East River mögött tüzes kohók szórták a szikrát. A Biltmore, a Ritz, Manhattan, Belmont és a központi pályaudvar vakító ablaksoraikkal, árnyékba merülő tömbjeikkel, fehéren villogó, sima homlokzatukkal rejtélyesebben hatottak rá, mint Velence palotái farsang évadján. Bates imádta New York tüzes szépségét. Boldog volt, hogy hazakerült. Az volt az érzése, hogy az előtte álló ősz és tél sikert és boldogságot hoz a számára. Csak egyszer nézett ilyen bizakodva a jövő elé: mikor New Yorkba költözködött. Most ugyanazt érezte, mint akkor: a jövő csupa meglepetés, előreláthatatlan, kaotikus, izgalmas.

Csendesen szivarozgatott, nem igen beszélt. Akkor is csak ennyit mondott: - Finom nyaram volt. Jól telt az idő. - Vagy: - Kerestetek a rézpapírokon?

Barátai kíváncsian szemlélték.

- Látni rajtad, hogy remek nyarad volt. Mit csináltál? Megverted McLoughlint teniszben? Vagy mi a csudát?

Bunk Selby öccse, ki nemrég került ki az iskolából, tehát még nem volt társaslény és nem hülyült meg egészen, találomra megjegyezte: - Fogadjunk, Bunk, hogy Bates beleszeretett valakibe.

- Ördögöt! - morogta Búnk, a pocakot eresztő férjek nyugalmával. - Bates? Soha! Nem olyan fából faragták.

III.

Másnap reggel kilenc előtt két perccel Bates az ablakban állt. Titkárnője behozta a postát.

- Tegye csak az asztalra - mondta Bates neki.

Kilenc után egy perccel a lány megjelent a szemben lévő irodában és közeledett a homályból az ablak felé. Bates átintett neki. A lány visszaköszönt. Aztán hátat fordított. Bates dudorászva ült le íróasztalához.

Ettől kezdve a lány állandóan visszaköszönt s munka közben is néha lopva átnézett Bates-re. Időnkint, hirtelen, mintha csak azt akarná tudni, ott van-e Bates. Bates szinte már kezdett erre igényt tartani. Földhöztapadt képzelete megmozdult, történeteket kerített a lány alakja köré. A lányról semmit sem tudott, de meg volt győződve róla, hogy egészen más, mint az irodájában dolgozó jámbor, mindennapos hivatalnoklányok. Rejtélyes nőnek tartotta. Jó családból valónak. Apját előkelő, sasorrú, egyetemet végzett úrnak képzelte, aki sajnos, nem született üzletembernek. Hol püspöknek látta, hol egyetemi tanárnak, hol tönkrement milliomosnak.

Elhatározta, hogy a lánynak Emily a neve. Ez a név jelenítette meg a szemében mindazt, ami a gépírónőkből és a hivatalnoklányokból hiányzik. Az Emily név levendulaillatú almáriumokkal, régi brokátokkal, harmatos kertekkel, damaszkuszi rózsákkal, tágas, fehérstukkós csarnokokkal, kandallóval és könyvtárral párosult a képzeletében. S mindig ő volt az, aki visszahelyezte Emilyt a fehérstukkós csarnokba, visszaszerezte a brokátokat, visszavásárolta a püspök-egyetemitanár-milliomos apának ősi birtokát.

De volt egy pont, amely felborította ezt a képzeletkonstrukciót. Bates-t csak az ablakon át érdekelte a lány, még csak a hangjára sem volt kíváncsi, mert attól tartott, hogy ha a damaszkuszi rózsák hölgye megszólal, ezeket a szavakat fogja mondani: - Mondja, mit akar tőlem? Maga az a pasas, aki örökösen integet? Menjen a frászba!

Egy ízben, mikor fürgén és önérzetesen kilépett a főkapun, megpillantotta a lányt a túloldalon. Gyorsan visszalépett a kapuba. Nem kellett szükségképpen egymásba ütközniük. A két épület két városnak felelt meg. Bates épületében kétezer hivatalnok dolgozott, a lányéban legalább háromezer. A főkapun kiáramló tömegek sodrában úgy elvesztek irodazárás után az egyesek, mint valami rendetlenül visszavonuló ármádiában.

Október végére járt, mire sikerült végérvényesen megrögzítenie a lány arcát, mire a lány először mosolygott vissza rá a ritka s hűvös levegőrétegen át, mely elválasztotta őket. A korai sötétedés miatt mindenütt égett a villany s a sugárzó fényben tisztábban látta a lányt, mint a nap világánál.

Bates utolsó postájával levelet kapott a központtól, melyben értesítették, hogy szolgálatai jutalmául évi ezer dollárral javítják a fizetését. Cégvezetőket ritkán éri meglepetésképpen a fizetésemelés. Bates is számított rá. De azért felrántotta az ajtót megnézni, nem jön-e hozzá valaki, majd háromszor körültáncolta az íróasztalát. Utána az ablakhoz rohant. Négyszer is meg kellett ismételnie a mókát, amíg a lány feltekintett. Akkor, a levelet lóbálva, igyekezett magára vonni a figyelmét. A lány félarccal volt feléje, de tisztán kivehette profilját, amit az asztali lámpa fénye megvilágított. Bates maga elé tartotta a levelet és végigjártatta a mutatóujját a sorokon, mintha olvasná neki. Mikor elkészült vele, tapsolni kezdett és illegette magát.

A lány finom, csendes vonásai felfigyeltek, ajka megrezzent, elmosolyodott, bólintott, tapsot jelzett.

Megértette, értelmes leány - ujjongott Bates.

Megfigyelte, hogy a lány ebédidőre néha bennmarad az irodában, papírból eszik, és kétszersültet rágcsálva, mélabúsan kinéz az utcára. Pénteken - talán, mert több a dolga, vagy már fogytán van a hetipénzének, - mindig bennmarad és tizenkét órakor fogyasztja el ebédjét. A tél elején meghagyta házvezetőjének, hogy küldjön be pénteken szendvicseket és kávét termoszban. Tudta, hogy alárendeltjei, akik kaján kíváncsisággal tárgyalták meg egymás között főnökük különcködéseit, nem fogják tudni mire vélni, miért ebédel az irodában.

Semmi közük hozzá.

- Rumlis nap - szólt oda a titkárnőjének, még ebédelni sincs ideje az embernek. - Aztán felállt és átsétált Crackinsnak, a könyvelőnek asztalához, akit agyafúrt kópénak tartott s akiről az volt a gyanúja, hogy minden lépését figyeli s továbbpletykálja kollégáinak.

- Sok munkája van, Crackins? Nekem is. Attól félek, ebédidőre is bent kell maradnom az irodában. Majd közben eszem valamit.

Pár perccel tizenkét óra után kitámasztotta az iratszekrény üvegajtaját, hogy a napfény visszaverődését megakadályozza, karosszékét az ablakhoz húzta és kirakosgatta ebédjét az ablak szegélyére. Emily vajaskenyeret majszolt és tejet ivott. Bates feléje köszönt, beleharapott egy szendvicsbe s félszeg mozdulattal megkínálta vele a leányt. Emily úgy elcsodálkozott, hogy csaknem torkán akadt a falat. Aztán felállt és elment az ablaktól.

Igaza van! Erőszakos, ronda fráter vagyok. Még ebédelni se hagyom nyugodtan. Lépten-nyomon beléje kötök, idegeire megyek a tolakodásommal.

Emily, kezében üres pohárral, visszajött az ablakhoz, poharából tejet töltött az üres pohárba és feléje nyújtotta. Bates felállt és úgy tett, mintha a pohár után nyúlna. A széljárta téren át elfogadta és megköszönte, amivel megkínálták.

És derűsen felnevetett. Az volt az érzése, hogy a lány is nevetgél, bár a bágyadt világításban a lány arca határozatlan aranyizzásnak tűnt csupán. Visszaültek a helyükre és tovább kínálgatták egymást. Bates minden áron rá akart tukmálni egy csésze kávét a lányra, amikor egyszerre csak hallotta, hogy nyílik az ajtó és valaki bejön az irodába.

Aggodalmaskodva a világosság felé tartotta a csészéjét, mintha azt vizsgálná, hogy tiszta-e. Nem mert hátra fordulni, megnézni, ki jött be, csak szorongatta a csészét, ujját végigsétáltatta a szélén s bosszúsan morogta: - Nem mosták ki rendesen. - A látogató közeledett. Bates nyugalmat színlelve, felpillantott. Crackins volt, a pletykafészek. És Crackins vigyorgott.

- Hajszál a levesben, Mr. Bates?

- A mi... a miben? Vagy úgy. Hajszál a levesben. Az hát. Nem mosogatják el rendesen az edényt, piszkos csészét küldenek. Na majd - majd elintézem a bajukat - motyogta Bates.

- Bocsánat, hogy zavartam. A farmer-vaspályakölcsönnel kapcsolatban akartam kérdezni egyet-mást. Három hete, hogy nem fizetnek...

Képzelődés volt, vagy csakugyan átsandított Crackins Emilyre? Bates - ami egyáltalán nem volt természete - szolgálatkészen felpattant és visszakísérte Crackinst a szobájába. Körülbelül tíz percig volt távol. Mikor visszajött, Emily az ablakban állt. Bates-nek úgy rémlett, mintha a püspöki palota ónkeretes ablakában álmodoznék, muskátlis cserepek mögött, csendes vasárnap délután.

Emily jelekkel értésére adta, hogy befejezte ebédjét. Kifordította kis fekete ebédtáskáját és rezignált mozdulattal jelezte: nincs több. Bates kávéval, szendviccsel, csokoládéval kínálgatta. A lány tétova, riadt tiltakozással mindent visszautasított. Aztán az írógépére mutatott, búcsút intett és eltűnt az ablakból.

Karácsony előtt volt. Karácsony hetében mindenki barátságos New Yorkban. Emberek, akik különben közönyösen mennek el egymás mellett, ezen a héten barátságosan köszöntik egymást. Vajon, hogy fogja tölteni Emily az ünnepeket? - tűnődött Bates. - Egyedül? Szerette volna meglepni valamivel. De mivel? Karácsony szombatján hatalmas fenyőágat hozatott fel az irodába és leste, mikor jön az ablakhoz a lány. Fél hatkor, mikor már égett a villany, végre megpillantotta. A fenyőágat az ablakhoz vitte és kezét szívére szorítva hajlongott, integetett.

A hideg űrben hópelyhek kergetőztek kettőjük között, az épületek acélbeton sziklapartja között decemberi szélrohamok dermesztő árja harsogott, de ők egymásba feledkezve álltak az ablakban és a lány arcán mosoly derengett - olyan volt az arca, mint egy elefántcsontból faragott, meghitt, régi miniatűr, aranykeretben - fáradt és kissé szomorkás arca átszellemült a gyengéd, ünnepélyes mosolytól.

IV.

A lány eltűnt. Nagyon hiányzott Batesnek. - Már egy hete nem láttam - bánkódott ezen az álnok, elviselhetetlen estén. A tél makacs volt, undok és elviselhetetlen. A friss decemberi hó februárra piszkos locspoccsá züllött. Szinte el se lehetett hinni, hogy nyár is van és az utcák nem mindig csatakosak és az utcasarkokon nem süvölt az ember arcába a szél. Bates már halálosan unta a bárokat és orfeumokat, szíve mélyéből utálta a téli szezonnal New Yorkba tóduló vidékieket, akik kipiszkálják a new yorkiakat meghitt hajlékukból és teadélutánokra meg grill roomokba hurcolják őket.

És Emily eltűnt. Másutt dolgozik, vagy betegen fekszik valami szegényes hónaposszobában, magára hagyatva, kétségbeesetten. Vajon hova tűnhetett? Hisz még a nevét se tudja.

Azon az estén különösen ideges volt és levert. Lenn tombolt az utca, mintha eszeveszettek járták volna a bolondját, a nedves járdán, az ívlámpák vörhenyes fénye alatt, gépkocsik, kifényesített hátú magán járművek, rohanó kis taxik, ideges motorkerékpárok, siető népek sürögtek egymást lökdösve, taszigálva, vagy halálra szántan elbámészkodva a kocsiút közepén, borzongva s átnedvesedett lábbal, türelmetlenül topogva a megállók körül. Egy forrasztógép, mely a kései órában sem szüntette be tevékenységét, véget érni nem akaró recsegésével úgy meggyötörte idegeit, mintha fogorvos dolgozna fúrógépével a szájában. Az ég komor volt, dúlt felhőcafatok kergették egymást, az alkonyat baljós vörhenyétől zsírosán. Csak ott szemben égett változatlan nyugalommal a villany - és a lány nem volt odaát.