Hercules munkái

részlet

Translation entitled „Hercules munkái”
© 2006, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE
The Labours of Hercules
Copyright © 1947, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® and POIROT® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Tábori Zoltán

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2006, 2017
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2021, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
A Helikon kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Szerkesztette Schultz Judit
A szöveget gondozta Bárth-Fehér Szilvia
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 448 8

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A szerző előszava

Poirot keresztneve miatt nem tudtam ellenállni e novellafüzér megírásának. A lelkesedés pompás mámorában láttam hozzá – ám ezt rövid időre előre nem látott nehézségek árnyékolták. Egyes történetek önmagukat írták – például „A nemeai oroszlán” és „A lernai hydra”. „A krétai bika” is felettébb természetes módon bontakozott ki. A munkák némelyike azonban igazán próbára tette elmémet. „Az erymanthosi vadkan” sokáig vereséggel fenyegetett – miként a „Hippolyte öve” is. A „Cerberus foglyul ejtése” végén feladtam a harcot, és teljes kétségbeesésbe süppedtem. Nem tudtam kitalálni semmit, amivel megfelelőképp megvilágíthattam volna a címet. Hat hónapra az egészet félre kellett tennem.

Aztán egy nap hirtelen, a földalatti mozgólépcsőjén megjött az ötlet. Miközben izgatottan gondolkodtam rajta, nyolcszor mentem föl és le a mozgólépcsőn, aztán hazafelé úton elütött egy busz! Az ember egy történeten egyetlen biztonságos és megfelelő helyen tud gondolkodni, ez pedig a mosogató mellett van. A tisztán gépies tevékenység segíti a gondolatok szabad folyását, és mekkora öröm, amikor az ember látja, hogy elvégezte a házimunkát, de még csak nem is emlékszik rá! Melegen javaslom a ház körüli tevékenységeket mindenkinek, aki alkotó munkát végez. A főzésre ez persze nem vonatkozik, mert a főzés maga is alkotó munka – és valójában sokkal szórakoztatóbb az írásnál, de sajna nem fizet annyit.

Agatha Christie

Szeretettel ajánlom ezt a könyvet Edmund Corknak, akinek Hercule Poirot érdekében végzett munkájáért mélységes hálával tartozom

Előszó

Hercule Poirot lakását csupa krómtól csillogó, modern bútor uralta. Még a süppedő fotelok is meg nem alkuvást sugalltak szögletes vonalaikkal.

Az egyik ilyen fotelban, annak is pedánsan a közepén foglalt helyet Hercule Poirot. A vele szembeni fotelban dr. Burton ült, az oxfordi egyetem All Souls kollégiumának oszlopos tagja, és nagy élvezettel szürcsölgetett egy pohárkával Poirot Château Mouton Rothschildjából. Dr. Burtonből teljesen hiányzott a pedánsság. Kövérkés, ápolatlan férfiú volt, ősz haja boglyája alól pirospozsgás, jóságos ábrázat kandikált elő. Szokása szerint mély, reszelős hangon kuncogott, és lehamuzott maga körül mindent, Poirot hiába bástyázta körbe hamutálcákkal.

– Árulja el – faggatta dr. Burton –, miért pont Hercule?

– Úgy érti, miért ez a keresztnevem?

– Még hogy keresztnév! – fitymálkodott dr. Burton. – Egyértelműen pogány név. De nem ez az érdekes, hanem a miért. Arra lennék kíváncsi. Atyai vonzalom? Anyai szeszély? Családi hagyomány? Ha jól emlékszem, megengedve, hogy a memóriám már nem a régi, önnek volt egy Achille nevű testvére, ugyebár?

Poirot gondolatban átfutotta Achille Poirot pályafutásának főbb állomásait. Ezek a dolgok valóban mind megestek volna?

– Csak egy rövid ideig – felelte.

Dr. Burton tapintatosan átsiklott az Achille Poirot-téma fölött.

– Az embereknek körültekintőbben kellene nevet adniuk a gyermekeiknek – morfondírozott. – Nem kell messzire menni, ott vannak a saját keresztlányaim. Az egyiküket Blanche-nak hívják, de ahelyett, hogy szőke lenne, olyan fekete, akár egy cigánylány! Flora meg, mondhatom, szép kis virágszál! Sokkal inkább bogáncs. És Diana… – Az öreg klasszika-filológus megborzongott. – Még csak tizenöt éves, de már nyom legalább háromnegyed mázsát! Nekem mondogathatják, hogy ez csak gyerekkori dundiság, és ki fogja nőni, én nem úgy látom. Diana! Eredetileg Helennek akarták keresztelni, de itt már a sarkamra álltam. Látni kell hozzá az apát meg az anyát! És a nagymamáról se feledkezzünk meg! Minden igyekezetemet latba vetettem, hogy rábírjam őket a Marthára, a Dorothyra vagy valami hasonlóra, de hiába, csak az időmet pocsékoltam. A szülők, az sajátságos népség…

Finoman kuncogni kezdett. Apró, kövérkés arca ráncokba gyűrődött.

Poirot kérdőn meredt rá.

– Elképzeltem egy beszélgetést az ön édesanyja és a néhai Mrs. Holmes között, ahogy varrogatnak meg kötögetnek, és közben mutogatják egymásnak: ez a kis Achille-nek készül, ez Hercule-nek, ez Sherlocknak, ez Mycroftnak…

Poirot nem osztozott barátja jókedvében.

– Ha jól értem, ön arra céloz, hogy az én fizikai valóm nem kimondottan herkulesi?

Dr. Burton tekintete végigsiklott Hercule Poirot alakján, fekete lakkcipőjén, csíkos nadrágján, kifogástalan, sötét zakóján és hetyke csokornyakkendőjén, aztán megállapodott tojásforma fején és a felső ajkán pompázó hatalmas bajuszán.

– Őszintén szólva, Poirot: nem! – kiáltotta, majd hozzátette: – Úgy sejtem, önnek nemigen jutott ideje, hogy elmélyedjen a klasszikusokban.

– Való igaz.

– Kár, kár. Sokat veszített. Ha rajtam múlna; mindenki számára kötelezővé tenném a klasszikus olvasmányokat.

Poirot vállat rántott.

– Eh bien1, nagyon jól elboldogulok nélkülük is.

– Elboldogul! Elboldogul! Ez nem boldogulás kérdése. Teljesen rossz megközelítés. A klasszikusok nem valami lajtorja, amellyel olyasféle gyors sikerek érhetők el, mint egy újmódi gyorstalpaló tanfolyammal. Nem a munkával eltöltött idő a lényeg, hanem a szabad idő. Ebbe a csapdába mindannyian beleesünk. Vegyük az ön példáját: elboldogul az életben, de majd ki akar szállni a dolgokból, kényelmesebb tempóra váltani: mit fog csinálni akkor a szabad idejével?

Poirot máris készen állt a válasszal:

– Töktermesztéssel fogok foglalkozni. Nem tréfálok.

Dr. Burton meghökkent.

– Töktermesztéssel? Jól hallottam? Csak nem azokra a nagy, felpuffadt, vízízű zöldségekre gondol?

– Ó! – fogta el a lelkesedés Poirot-t. – De hát épp ez a lényeg! Nem kell, hogy vízízűek legyenek!

– Ja, tudom: meghinti sajttal meg apróra vágott hagymával, aztán nyakon önti besamel-mártással.

– Nem, nem, ön téved. Nézetem szerint magának a töknek a tényleges ízén is lehet javítani. Adni kell neki – hunyorított Poirot – egy kis bukét…

– Jóságos ég! Ember, a tök nem valamiféle bordói! – A buké szó dr. Burtonnek eszébe juttatta a borospoharat a keze ügyében. Belekortyolt, ízlelgette. – Ez például remek bor. Kitűnő. Bizony. – Elismerőleg bólogatott. – De ez a tökdolog… Ugye, nem gondolja komolyan? Csak nem fog valóban – elborzadva nyomta meg a szót, kezét részvétteljesen gömbölyded pocakjára szorítva – görnyedezni, vasvillával trágyát hányni ezek alá az izék alá, öntözni őket vizes vattával, végigcsinálni az összes ilyet?!

– Úgy látom, ön igencsak tájékozott a töktermesztést illetően – jegyezte meg Poirot.

– Vidéken időzve láttam, mit művelnek velük a kertészek. De vicc nélkül, Poirot, micsoda hobbi ez? Mérje össze azzal – dr. Burton hangja egészen ellágyult –, amikor az ember fotelt húz a pattogó tűzifahasábok elé egy padlótól plafonig könyvekkel teli, hosszúkás szobában; jut eszembe: feltétlenül hosszúkás szoba legyen, ne négyzetes. Könyv mindenütt. A kezében egy pohár portói… és egy felütött könyv. És az idő visszafelé hömpölyög, amikor ilyeneket olvas…

Azzal zengő hangon szavalni kezdett:

(…) μήτι δ’ αὖτε κυβερνήτης ἐνὶ οἴνοπι πόντῳ
νῆα θοὴν ἰθύνει ἐρεχθομένην ἀνέμοισι (…)

És rögtön fordította is:

Ésszel kormányozza a gyors bárkát is a borszín
tengeri áron a kormányos, ha szelek dühe tombol.2

– A fordítás persze soha nem adhatja vissza igazán hűen az eredeti hangzást – tette hozzá.

A pillanat hevében el is feledkezett Poirot-ról. Poirot csak nézte és nézte, és hirtelen elfogta a kétely, belényilallt a fájdalom. Hátha ezen a téren tényleg elmulasztott valamit! Egyfajta szellemi teljességet! Szomorúság lett úrrá rajta. Igen, el kellett volna mélyednie a klasszikusokban… Még hajdanán… Most már, sajnos, késő…

Dr. Burton zökkentette ki önsajnálatából.

– Komolyan mondja, hogy a visszavonuláson töri a fejét?

– Igen.

– Nem lesz abból semmi! – kuncogott a klasszika-filológus.

– De én biztosíthatom…

– Képtelen lesz rá, barátom! Maga túlságosan odavan a munkájáért.

– De nem, tényleg, már mindent elrendeztem. Még néhány eset, válogatott esetek, ugye, nem akármi, ami csak adódik, hanem csakis olyan fejtörők, amelyek felkeltik személyes érdeklődésemet.

Dr. Burton vigyorgott.

– Ez így szokott lenni. Csak egypár eset, csak még egy eset és így tovább. A díva búcsúfellépése az Operában semmi sem lesz magához képest, Poirot!

Tovább kuncogott, majd komótosan, mint valami nyájas ősz manó, feltápászkodott.

– Ön nem herkulesi munkákkal küzd, hanem szerelemből robotol – mondta. – Majd meglátja, hogy nekem van igazam. Lefogadom, hogy maga egy év múlva is ugyanitt fog ülni, és a tökültetvény – a szót kimondva megborzongott – puszta délibáb marad.

Dr. Burton elbúcsúzott vendéglátójától, és magára hagyta a szabályos négyzet alaprajzú szobában.

Eltávozta e lapokról annyira végleges, hogy a továbbiakban nem is érdemes foglalkoznunk vele. Számunkra csupán a gondolat a fontos, amit hátrahagyott.

Mert miután elment, Hercule Poirot alvajáróként, lassított mozdulatokkal ereszkedett vissza a fotelba, és közben azt mormolta:

– Herkulesi munkák… Mais oui, c’est une idée, ça… 3

Másnap Hercule Poirot egy borjúbőr kötésű hatalmas könyvbe és néhány kevésbé vaskos kötetbe temetkezett, továbbá időnként nyugtalan pillantásokat vetett különböző gépírásos papírszeletkékre.

Titkárnőjét, Miss Lemont utasította, hogy adatgyűjtést végezzen Hercules-témában, és tegye az asztalára. Miss Lemon közönyösen (nem az a fajta, aki a miérteken töprengene), ám abszolút hatékonysággal teljesítette a rábízott feladatot.

Hercule Poirot fejest ugrott a klasszikus ismeretek, különös tekintettel „Hercules = az ókorban világszerte tisztelt hős, aki halála után isteni rangra emelkedett, és isteneknek kijáró tiszteletben részesült” témakörének ádáz tengerébe.

Bár a jó kezdéshez immár minden adva volt, cseppet sem bizonyult könnyűnek átevickélni azon a roppant tengeren. Poirot két órán keresztül szorgalmasan olvasott, jegyzetelt, homlokot ráncolt, papírszeletkéivel és egyéb forrásaival egyezkedett. Végül hátradőlt székében, és a fejét csóválta. Előző esti rosszkedve elpárolgott. Micsoda népség!

Vegyük ezt a Herculest, ezt a hőst! Szép kis hős, mondhatom! Csak egy bűnözői hajlammal megáldott, korlátolt értelmi képességű izomkolosszus! Poirot-t egy Adolfe Durand nevű mészárosra emlékeztette, akit 1895-ben állítottak bíróság elé Lyonban: egy bivalyerős férfi, aki megölt több gyermeket. A védelem epilepsziára hivatkozott – amelyben a vádlott kétségkívül szenvedett –, mire föl napokig arról folyt a vita, hogy grand malnak vagy petit malnak4 tekintendő-e. Ez az ókori Hercules valószínűleg grand malban szenvedett. Nem, rázta meg a fejét Poirot, még ha ez volt is a görög-római hősideál, mai mércével nézve biztosan nem állná meg a helyét. Poirot módfelett furcsállta ezt az egész klasszikus világrendet. Ezek az istenek és istennők! Hát annyi álnevük volt, akár egy modern bűnözőnek! Mi több, határozottan bűnöző típusnak látszanak. Italozás, kicsapongó életmód, vérfertőzés, nemi erőszak, garázdaság, emberölés, cselszövés – ha ügyeiket egy juge d’Instruction5 megkapná, azt se tudná, hol áll a feje. A tisztes családi életnek nyoma sincs. Se rend, se rendszer. Még a bűncselekményeikben is: se rend, se rendszer!

– Szép kis Hercules! – tápászkodott fel kiábrándultan Hercule Poirot.

Elégedetten pillantott körül. Sarkított, szögletes szoba, tele modern, szögletes bútorokkal, még az elegáns, modern szobor is két egymásra helyezett, rézdrót térformával megkoronázott kockát ábrázolt. És ennek a csillogó és rendezett szobának a legközepén ott áll ő maga. Belenézett a tükörbe. Íme, itt van hát a modern Hercules: egészen más, mint az a bunkósbotot lóbáló, izmoktól dagadó meztelen alak a gusztustalan képeken. Kis, zömök figura, kifogástalan polgári viseletben, bajusszal – ilyen bajuszról Hercules még csak nem is álmodott! Egy bajusz, amely egyszerre pompázatos és csavaros.

Ám mégiscsak volt emez Hercule Poirot és ama klasszikus művek Herculese közt egy bizonyos találkozási pont. Mindketten vitathatatlanul élen jártak a világukat sújtó ilyen vagy olyan dögvészek felszámolásában… Mindkettőjükről elmondható, hogy a nagybetűs Társadalom jótevői voltak…

Hogy is mondta dr. Burton tegnap, mielőtt elment? „Ön nem herkulesi munkákkal küzd…”

Ó, de még mennyire hogy téved, a vén salabakter! Illő, hogy megint legyenek herkulesi munkák: egy modern Hercules munkái. Zseniális és pompás ötlet! Végső nyugalomba vonulása előtt elvállal tizenkét ügyet: nem többet, nem kevesebbet. És az a tizenkét ügy úgy lesz kiválasztva, hogy valami módon kapcsolódjanak az ókori Hercules tizenkét munkájához. Igen, ez nemcsak pompás foglalatosság lesz, hanem már-már művészet, szellemi erőfeszítés.

Poirot felemelte az Ókori nagylexikont, és újra belevetette magát a klasszikus irodalomba. Nem kívánta túlságosan utánozni előképét. Nem lesznek nők, semmiféle Nessus-ing… Csak munkák és munkák.

Az első munka ezek szerint a nemeai oroszlán kell hogy legyen.

– A nemeai oroszlán – ismételgette, ízlelgetve a nyelve hegyén.

Természetesen nem várt olyan ügyet, amelyben valódi, hús-vér oroszlán szerepelne. Az túlságosan nagy véletlen lenne, ha maga az Állatkert igazgatója keresné meg azzal, hogy találjon megoldást egy igazi oroszlánnal kapcsolatos problémára.

Nem, itt csakis valami szimbolikus jöhet szóba. Az első ügy egy közismert hírességről szóljon, a dolognak szenzációsnak és rendkívüli fontosságúnak kell lennie! Valami főbűnözővel legyen kapcsolatban, esetleg olyasvalakivel, aki oroszlán az emberek szemében. Valaki közismert íróval, politikussal, festővel vagy a királyi család tagjával!

A királyi család, ez különösen imponált neki…

Nem kell elsietnie. Várhat, és ki is fogja várni, hogy az önként magára vállalt munkák sorában valami kiemelkedő fontosságú ügy legyen az első.

Első fejezet A nemeai oroszlán

1.

– Van valami érdekes ma reggel, Miss Lemon? – kérdezte irodájába lépve másnap reggel.

Megbízott Miss Lemonban. Az a fajta nő volt, aki híján van a képzelőerőnek, de helyén vannak az ösztönei. Ha valamit megfontolásra érdemesnek tartott, az rendszerint megfontolásra érdemes is volt. Miss Lemont az Isten is titkárnőnek teremtette.

– Nem túl sok, Monsieur Poirot. Mindössze egy levél, ami szerintem érdekelheti önt. Odatettem a kupac tetejére.

– És mi az? – Felvillanyozódva indult az íróasztala felé.

– Egy férfitól jött, aki azt óhajtja, hogy járjon utána a felesége eltűnt kínai pincsijének.

Poirot félúton megtorpant. Mélységesen megrovó pillantást lőtt titkárnője felé. Miss Lemon fel se fogta. Gépelni kezdett. Egy gyorstüzelő gépágyú tűzsebességével és találati pontosságával gépelt.

Poirot romokban volt. Csalódás és düh fogta el. Miss Lemon, a megbízhatóság mintaképe cserbenhagyta! Egy kínai pincsi. Egy kínai pincsi! Amikor pont az éjjel micsoda álma volt! Épp a Buckingham-palotából távozott egy személyes köszönetnyilvánítás után, amikor az inasa behozta a reggeli kakaót!

Szavak tolultak ajkára: epés, keresetlen szavak. Nem mondta ki őket, mert Miss Lemon olyan gyorsan és hatékonyan csépelte az írógépet, hogy úgyse hallotta volna.

Poirot megvető mordulással elvette a legfelső levelet az asztala szélén púposodó kisebb kupacból.

Igen, pontosan az volt, amiről Miss Lemon beszámolt. A levél a Cityből jött, és egy kurta, tényekre szorítkozó, hivatalos felkérést tartalmazott. A tárgy: egy kínai pincsi elrablása. Gazdag nők dülledt szemű, agyonbabusgatott ölebe. Hercule Poirot ajka lebiggyedt a levél olvasása közben.

Semmi szokványostól eltérő. Semmi rendkívüli, vagy… De igen, igen, mégiscsak van itt egy aprócska részlet! Miss Lemonnak igaza volt. Egy aprócska részletben tényleg volt valami szokványostól elütő.

Hercule Poirot leült. Lassan és figyelmesen átolvasta a levelet. Nem ilyen ügyre vágyott, nem ilyen ügyet képzelt magának. Jelentősnek semmiképp sem lehetett nevezni; jelentéktelenebb nem is lehetett volna. Nem volt – és ez merült fel vele szemben döntő kifogásként – igazi herkulesi munka.

De sajnos felkeltette az érdeklődését…

Bizony, felcsigázta az érdeklődését…

Felemelte hangját, hogy utasítása az írógéprobajon át Miss Lemon füléig jusson:

– Hívja fel ezt a Sir Joseph Hoggint, és beszéljen meg vele találkozót az irodájában egy neki tetsző időpontra.

Ahogy lenni szokott, Miss Lemonnak igaza volt.

– Én közönséges ember vagyok, Monsieur Poirot – mondta Sir Joseph Hoggin.

Hercule Poirot tétova mozdulatot tett a jobbjával. Lehetett úgy is venni (ha valaki úgy akarta), mintha nagyrabecsülését fejezné ki vele Sir Joseph pályafutásának megkérdőjelezhetetlen eredményei előtt, valamint elismerését e nagyfokú szerénység hallatán. A gesztus ugyanakkor kifejezhette a kijelentés fölötti finom rosszallását is. Mindenesetre nem adott fogódzót ahhoz, ami Hercule Poirot agyában épp megfogant, nevezetesen hogy Sir Joseph bizonyosan egészen (a szó köznyelvibb értelmében) közönséges ember. Hercule Poirot tekintete bírálólag állapodott meg az öblös tokán, az apró malacszemeken, a krumpliorron és a keskeny, összeszorított ajkakon. Az összhatás emlékeztette valakire vagy valamire, de hogy kire vagy mire, azt abban a pillanatban nem tudta felidézni. Egy emlékkép ködlött fel benne. Valamikor régen… Belgiumban… a dolognak feltétlenül köze volt a szappanhoz…

– Távol áll tőlem minden nagyzolás – folytatta Sir Joseph. – Ami a szívemen, az a számon. A legtöbb ember, Monsieur Poirot, hagyná a csudába ezt a dolgot. Elkönyvelné, mint egy rossz befektetést, és elfelejtené. De ez nem vallana Joseph Hogginra. Gazdag ember vagyok, és ahogy mondani szokás, számomra kétszáz font nem oszt, nem szoroz…

– Elismerésem – vetette közbe fürgén Poirot.

– Hogyan?

Sir Joseph egy pillanatra elhallgatott. Apró malacszemei még jobban összeszűkültek.

– Ez nem azt jelenti, hogy szokásom lenne az ablakon szórni a pénzt – csattant fel. – Amit meg akarok kapni, azért kész vagyok fizetni. De csak a piaci árat, nem többet.

– Tisztában van vele, hogy a díjazásom átlagon felüli? – kérdezte Hercule Poirot.

– Igen, igen. – Sir Joseph ravaszkásan méregette. – De ez egy egészen kis ügy.

Hercule Poirot vállat vont.

– Én nem alkudozom. Profi vagyok, és egy profi munkáját meg kell fizetni.

– Tudom, hogy önnek csalhatatlan a szimata az ilyesmikben – vallotta be Sir Joseph. – Puhatolóztam, és mindenki azt mondta, hogy pillanatnyilag ön a legjobb a szakmában. Kerül, amibe kerül, a végére akarok járni ennek a dolognak. Ezért kérettem önt ide.

– Szerencséje volt – mondta Hercule Poirot.

– Hogy? – rökönyödött meg Sir Joseph megint.

– Hihetetlen szerencséje – erősítette meg Hercule Poirot. – Szerénység nélkül állíthatom, hogy pályafutásom csúcsán vagyok. Hamarosan nyugalomba kívánok vonulni: vidékre költözni, alkalomadtán utazgatni, világot látni, valamint, lehetőség szerint, kertet művelni, különös tekintettel a tökfélék nemesítésére. A tökfélék csodálatos zöldségek, csak az ízük hagy maguk után némi kívánnivalót. De ez most lényegtelen. Csupán arra akartam kilyukadni, hogy visszavonulásom előtt magamra vállaltam egy bizonyos feladatot. Úgy döntöttem, elfogadok tizenkét ügyet: se többet, se kevesebbet. Tizenkét önként vállalt, ha szabad így kifejeznem, „herkulesi munkát”. Az ön ügye, Sir Joseph, az első a tizenkettőből. Ami megragadott benne – sóhajtott fel –, az a feltűnő jelentéktelensége.

– Jelentősége? – kérdezte Sir Joseph.

– Jelentéktelenséget mondtam. A legkülönbözőbb ügyekhez kérték már a segítségemet, gyilkosságok, rejtélyes halálesetek, rablások, gyémántlopások kibogozásához. Ez az első eset, hogy tehetségemet arra kívánják igénybe venni, hogy egy kínai pincsi eltulajdonításának az esetét vizsgáljam ki.

– Na de ilyet! – mordult fel Sir Joseph. – Meg mertem volna esküdni, hogy önnél egymás kezébe adják a kilincset az ölebeikért aggódó nők.

– Ez így is van. De ez az első eset, hogy a férj keresett meg egy ilyen üggyel.

Sir Joseph apró szemeivel elismerően hunyorított.

– Most már látom, miért önt ajánlották nekem – mondta. – Maga csavaros észjárású fickó, Mr. Poirot.

– Akkor most talán beavathatna az ügy részleteibe – duruzsolta Poirot. – Tehát eltűnt a kutya. Mikor is?

– Pontosan egy hete.

– És ha jól sejtem, a kedves felesége mostanra teljesen kétségbe van esve.

Sir Joseph rábámult.

– Látom, nem érti – mondta. – A kutya visszakerült.

– Visszakerült? Akkor hadd kérdezzem meg: mi dolgom nekem ebben az ügyben?

Sir Joseph vörös lett, mint a rák.

– Hát vigyen el az ördög, ha hagyom, hogy rászedjenek! Na szóval, Mr. Poirot, hadd mondom el az egészet. A kutyát egy hete lopták el. A Kensington parkban csórták el, ahová a feleségem társalkodónője vitte sétáltatni. Másnap a feleségemtől levélben kétszáz fontot követeltek. Most szóljon hozzá: kétszáz fontot! Egy átkozott kis csaholó vakarcsért, ami folyton ott lábatlankodik az ember körül, mozdulni se lehet tőle!

– Ön természetesen nem hagyta, hogy egy ekkora összeget kifizessenek – dörmögte Poirot.

– Naná, hogy nem! Vagy legalábbis nem hagytam volna, ha tudok a dologról. Milly, a feleségem ezzel tökéletesen tisztában volt. Nekem az egészről egy szót se szólt. Csak elküldte a pénzt a követelésnek megfelelően egyfontos bankjegyekben a megadott címre.

– És a kutyát visszajuttatták?

– Igen. Aznap este szólt a csengő, és a kis vakarcs ott ült a küszöbön. És sehol egy teremtett lélek.

– Világos. Folytassa.

– Erre persze Milly bevallotta, mit csinált, és én egy kicsit kijöttem a sodromból. Aztán kis idő múlva lecsillapodtam. Végtére is, ami történt, megtörtént: az ember nem várhatja el, hogy egy nő az eszét is használja. Szavamra, hagytam volna az egészet a csudába, ha nem találkozom az öreg Samuelsonnal a klubban.

– Igen?

– A pokolba is, ez a dolog tiszta szélhámosság! Pontosan ugyanez történt vele is. Az ő feleségéről háromszáz fontot gomboltak le! Na, ez már kicsit sok volt. Úgy döntöttem, ennek véget kell vetni. Ezért fordultam önhöz.

– Azt azért biztosan tudja, Sir Joseph, hogy helyesebb lenne, és persze összehasonlíthatatlanul olcsóbb is, ha inkább a rendőrséghez fordulna.

Sir Joseph megdörgölte az orrát.

– Ön házasember, Mr. Poirot?

– Sajnos nem tapasztaltam meg az efféle örömöket – mondta Poirot.

– Hm – mondta Sir Joseph. – Szóval nem ismeri a házasélet örömeit, de ha ismerné, tudná, hogy a nők különös teremtések. Az én feleségem hisztériás rohamot kapott már a rendőrség puszta említésétől is: a fejébe vette, hogy valami történne az ő drágalátos San Tungjával, ha elmennék feljelentést tenni. Hallani sem akart róla, és mondhatom, azt se tartja valami jó ötletnek, hogy magát beavassuk. De ebből nem engedtem, és végül beletörődött. De ne felejtse: nincs ínyére a dolog.

– A helyzet, úgy látom, fölöttébb kényes – morfondírozott Poirot. – Talán az lenne a legjobb, ha elbeszélgetnék a kedves feleségével, hogy megtudjak tőle további részleteket, és egyúttal megnyugtassam a kutyája biztonságát illetően.

Sir Joseph bólintott, és felállt.

– Most rögtön odaviszem önt autóval – mondta.

2.

Két nő ült egy tikkasztó levegőjű, agyondíszített, hatalmas nappaliban.

Amikor Sir Joseph és Hercule Poirot belépett, egy kis kínai pincsi rontott elő, dühödten csaholt, és veszedelmesen megközelítette Poirot bokáját.

– San, San, gyere ide! Gyere anyucihoz, kicsim… Vegye fel, Miss Carnaby!

A másik nő odasietett, és Hercule Poirot azt dörmögte:

– Nem mondom, valóságos kis oroszlán.

San Tung befogója kissé lélekszakadva helyeselt:

– Úgy bizony, San Tung annyira jó házőrző kutya! Nem fél semmitől és senkitől. Na, gyere csak, kicsikém.

Miután a szükséges bemutatásokat elvégezte, Sir Joseph így szólt:

– Nos, Mr. Poirot, önre bízom a dolgot, boldoguljon vele – és egy kurta biccentéssel elhagyta a szobát.

Lady Hoggin hennavörös hajú, zsémbes kinézetű, zömök asszony volt. Társalkodónője, a feldúlt Miss Carnaby negyvenvalahány éves lehetett; kövérkés, szeretetre méltó teremtés. Mélységes tiszteletet mutatott Lady Hoggin iránt, és szemlátomást halálosan félt tőle.

– Kérem, Lady Hoggin, mondjon el mindent erről a szégyenletes bűntényről! – mondta Poirot.

Lady Hoggin elpirult.

– Nagyon örülök, hogy így fogalmaz, Mr. Poirot. Mert ez valóban bűntény volt. A kínai pincsik szörnyen érzékenyek; mint a gyerekek, olyan érzékenyek. Szegény San Tung, ha másba nem, a rémületbe akár bele is halhatott volna.

– Igen, ez gyalázat volt, gyalázat! – szúrta közbe elfúló hangon Miss Carnaby.

– Kérem, osszák meg velem a konkrétumokat.

– Nos, az úgy történt, hogy San Tung a szokásos sétáját végezte a parkban Miss Carnabyval…

– Jaj, istenem, igen, egyedül az én hibám volt – vágott közbe a társalkodónő. – Hogy is lehettem ennyire ostoba… ennyire figyelmetlen…

– Nem akarom megróni önt, Miss Carnaby – jegyezte meg Lady Hoggin csípősen –, de igenis azt hiszem, ön lehetett volna kissé éberebb.

Poirot a társalkodónő felé fordult.

– Mi is történt?

Miss Carnaby terjengősen és némiképp zaklatottan mesélni kezdett.

– Hát, ez igencsak különös história volt! Épp a virágágyásos sétánknál tartottunk, San Tung pórázon volt, futkározott már egy jót a pázsiton, és pont azon voltam, hogy megfordulunk, és irány haza, amikor megpillantottam egy csöppséget egy babakocsiban, olyan imádni való kisbaba volt, rám mosolygott az imádni való, rózsás pofikájával, és csak úgy repdestek a loknijai! Nem tudtam megállni, hogy meg ne szólítsam a dadát, meg ne kérdezzem, milyen idős a pici. Tizenhét hónapos, azt mondta a dada, és meg vagyok győződve róla, hogy legföljebb egy-két percig beszélgettem vele, és akkor hirtelen lenéztem, és San Tung már nem volt sehol. A pórázt egyszerűen elvágták…

– Ha ön kellő figyelemmel látja el a feladatát, akkor senki se tudott volna odaosonni és elvágni azt a pórázt – mondta Lady Hoggin.

Miss Carnabyn látszott, hogy rögtön könnyekre fakad. Poirot sietve megkérdezte:

– És mi történt ezután?

– Hát, természetesen tűvé tettem érte mindent. Hívogattam. Megkérdeztem a parkőrt is, nem látott-e egy férfit egy kínai pincsivel, de őneki semmi ilyesmi nem tűnt fel, én meg nem tudtam, mitévő legyek, hát folytattam a keresést, de végül, persze, muszáj volt hazajönnöm…

Miss Carnaby elhallgatott. Poirot elég jól el tudta képzelni az ezt követő jelenetet.

– És mikor kapták a levelet? – kérdezte.

Lady Hoggin vette át a szót.

– A másnap reggeli postával. Az állt benne, hogy ha élve akarom látni San Tungot, küldjek kétszáz fontot egyfontos címletekben, sima postai úton Curtis századosnak, Bloomsbury Road Square 38. címre. Az állt benne, hogy ha a pénzt megjelöljük vagy a rendőrséget értesítjük, akkor… akkor… levágják San Tung fülét-farkát!

Miss Carnaby fölszipogott.

– Micsoda borzalom! – suttogta. – Hogy lehetnek ilyen szörnyetegek!

– És még az állt benne – folytatta Lady Hoggin –, hogy ha azonnal elküldöm a pénzt, San Tungot még aznap este épségben visszakapom, de ha… de ha utólag értesítem a rendőrséget, azt San Tung fogja megkeserülni…

Miss Carnaby könnyek közt suttogta:

– Jaj, istenem, annyira félek, hogy most meg… Persze Monsieur Poirot igazából nem a rendőrség…

– Ugye, érti, Mr. Poirot – mondta Lady Hoggin aggodalmasan –, hogy önnek nagyon óvatosan kell eljárnia.

Hercule Poirot sietett megnyugtatni.

– De én nem vagyok rendőrség. Nagyon diszkréten, minden feltűnés nélkül fogok vizsgálódni. Egészen nyugodt lehet, Lady Hoggin: San Tungnak nem esik bántódása. Ezt garantálom.

A bűvös szó hallatán láthatólag mindkét hölgy megkönnyebbült. Poirot megkérdezte:

– Megvan a levél?

Lady Hoggin a fejét rázta.

– Nincs. Azt az utasítást kaptam, hogy a pénzzel együtt tegyem a borítékba.

– És megtette?

– Igen.

– Hm. Milyen kár.

Miss Carnaby felélénkült.

– De a póráz még megvan! Idehozzam?

Kisietett a szobából. Hercule Poirot megragadta az alkalmat, hogy a távollétében néhány elengedhetetlen kérdést tegyen fel.

– Amy Carnaby? Ó, ő teljesen rendben van. Jó lélek, na persze butácska. Sok társalkodónőm volt már, az egyik butább, mint a másik. De Amy imádja San Tungot, és szörnyű bűntudata volt az egész miatt, persze lehetett is: babakocsik körül lófrál, és közben megfeledkezik az én kis drágaságomról! Ezek a vénkisasszonyok mind egyformák: ha csecsemőt látnak, megbolondulnak. Nem, én egészen biztos vagyok benne, hogy neki semmi köze a dologhoz.

– Úgy néz ki, tényleg semmi – hagyta jóvá Poirot –, de mivel a kutya őrá volt bízva, amikor eltűnt, nem árt megbizonyosodni felőle. Régóta van önnél?

– Csaknem egy éve. Kitűnő ajánlásokkal jött. A néhai Lady Hartingfield alkalmazásában állt, egészen a haláláig, tíz éven át, ha nem tévedek. Azt követően egy darabig a magatehetetlen nővérét gondozta. Tényleg kitűnő teremtés, csak hát, ahogy mondtam, butácska.

Amy Carnaby ebben a pillanatban visszatért, lélekszakadva hozta az elvágott pórázt, amelyet nagy ünnepélyesen átadott Poirot-nak, és reményteli várakozással nézett rá.

Poirot gondosan szemügyre vette a pórázt.

– Mais oui – mondta –, ezt kétségtelenül elvágták.

A két nő szemlátomást nem elégedett meg ennyivel. Poirot megtoldotta:

– Le kell foglalnom.

Azzal látványos mozdulattal zsebre vágta. A két nő megkönnyebbülten felsóhajtott. Poirot kétségtelenül azt tette, amit vártak tőle.

3.

Hercule Poirot jó szokása szerint utánanézett mindennek.

Bár a felszínen valószínűtlennek látszott, hogy Miss Carnaby más lenne, mint az a kótyagos és butácska nő, akinek mutatkozott, Poirot felkereste a néhai Lady Hartingfield unokahúgát, egy kissé elutasító modorú hölgyet, és sikerült kifaggatnia.

– Amy Carnaby? – tűnődött Miss Maltravers. – Persze hogy jól emlékszem rá. Áldott jó lélek volt, és Julia nénit minden tekintetben körülugrálta. Rajongott a kutyákért, és szépen tudott felolvasni. Tapintatos is volt, sose ellenkezett egy magatehetetlen beteggel. Mi történt? Remélem, nem került bajba. Körülbelül egy éve ajánlólevelet adtam neki valamilyen hölgy részére, a neve H-val kezdődött…

Poirot sietve elmagyarázta, hogy Miss Carnaby még alkalmazásban áll. Hozzátette, hogy egy kutya eltűnése kapcsán támadt némi kalamajka.

– Amy Carnaby rajong a kutyákért – szögezte le Miss Maltravers. – A nénikémnek volt egy kínai pincsije. Amikor meghalt, Miss Carnabyra hagyta, és Miss Carnaby odáig volt érte. Gondolom, nagyon megviselte, amikor kimúlt a pincsi. Igen, áldott jó lélek. Persze nem kimondottan intelligens.

Hercule Poirot egyetértett abban, hogy Miss Carnabyra talán valóban nem az „intelligens” a legtalálóbb jelző.

Ezt követően előkerítette a parkőrt, akivel Miss Carnaby azon a végzetes délutánon beszélt. A dolog könnyen ment. A férfi emlékezett a kérdéses esetre.

– Középkorú hölgy, kissé dundi, de még jó karban. Elvesztette a pekingi pincsijét. Látásból jól ismertem: szinte minden délután idejönnek a kutyával. Láttam, ahogy bejött vele. Szörnyen begazolt, amikor elvesztette. Szaladt hozzám, hogy nem láttam-e valakit egy kínai pincsivel! Na most szóljon hozzá! Képzelheti, ez a park tele van mindenféle kutyával, terrierekkel, pincsikkel, német juhászokkal, még orosz agarakkal is; ahány fajta csak létezik, abból mind van. Nekem az egyik pincsi olyan, mint a másik.

Hercule Poirot elgondolkodva bólogatott.

Elment a Bloomsbury Road Square 38-ba.

A 38-as, 39-es és 40-es számú házak Balaclava Családi Penzió néven egybeépültek. Poirot felment a lépcsőn, és belökte az ajtót. Félhomály és rotyogó káposzta szaga fogadta, ami már csaknem elnyomta a reggelire felszolgált füstölt heringét. Balra egy mahagóniasztal állt, rajta cserépben kókadt krizantém. Fölötte egy filccel bevont, jókora fiókos polc rekeszeiből levelek meredeztek. Poirot pár pillanatig elgondolkodva nézte. Benyitott a jobb kéz felé eső ajtón. Kis asztalkákkal és lehangoló pamutvászon huzatú, kényelmetlen fotelokkal berendezett társalgóba jutott. Három idős hölgy és egy dühösnek látszó öregúr kapta fel a fejét, és meredt halálos gyűlölettel a behatolóra. Hercule Poirot elvörösödve kihátrált.

Továbbment a folyosón, és egy lépcsőfeljáróhoz ért. A folyosó itt derékszögben jobbra fordult, nyilvánvalóan az ebédlő felé.

Ezen a folyosón kicsivel odébb egy IRODA feliratú ajtó látszott.

Poirot bekopogott. Minthogy választ nem kapott, kinyitotta az ajtót, és benézett. A szobában egy papírokkal teleszórt hatalmas íróasztal állt, de látni nem látszott senki. Poirot kifordult, becsukta az ajtót. Bement az ebédlőbe.

Odabenn egy maszatos kötényű, csüggeteg leány késeket-villákat rakosgatott egy kosárból az asztalokra.

– Bocsásson meg, hol találom a szállodavezetőt? – szabadkozott Hercule Poirot.

A lány ráemelte fénytelen tekintetét.

– Én nem tudom, az biztos – mondta.

– Senki sincs az irodában – mondta Hercule Poirot.

– Hát, én nem tudom, hol lehet, az biztos.

– Esetleg – Poirot maga volt megtestesült türelem és állhatatosság – nem tudná kideríteni?

A lány felsóhajtott. Nem elég neki az örömtelen mindennapi robot, most még további terheket is raknak rá!

– Hát, meglátom, mit tehetek – mondta csüggedten.

Poirot megköszönte. Kisétált ismét a hallba, nem merte kitenni magát a társalgóban helyet foglalók rosszindulatú pillantásainak. Az ajtóban állva épp a filccel bevont levélrekeszt nézte bámészan, amikor ruhasuhogás és átható Devonshire ibolyakölni illata jelezte a szállodavezető érkezését.

Mrs. Harte szívélyessége nem ismert határokat.

– Ezer bocsánat, hogy nem voltam az irodámban! – kiáltotta már messziről. – Szobát óhajt?

– Nem kimondottan – magyarázkodott Hercule Poirot. – Arra lennék kíváncsi, a napokban nem önöknél szállt-e meg egy barátom. Egy bizonyos Curtis százados.

– Curtis! – visszhangozta Mrs. Harte. – Curtis százados! Nahát, hol hallottam már ezt a nevet?

Poirot nem segítette ki. Mrs. Harte bosszúsan ingatta a fejét.

– Ezek szerint önöknél nem szállt meg Curtis százados néven senki? – kérdezte Poirot.

– Hát, a napokban biztosan nem. De tudja, ez a név valahogy mégiscsak nagyon ismerősen cseng. Le tudná írni nekem a barátját?

– Az bajos lesz – mondta Hercule Poirot, aztán így folytatta: – Gondolom, néha előfordul, hogy levél érkezik olyasvalaki számára, aki valójában nincs is a szállóvendégek közt.

– Előfordul, természetesen.

– Mi történik az ilyen levelekkel?

– Nos, egy darabig tartogatjuk. Tudja, ez rendszerint azt jelenti, hogy az illető rövidesen hozzánk jön. Természetesen ha hosszabb ideig nem jön senki az ilyen levelekért vagy csomagokért, akkor visszaküldjük a postahivatalba.

Hercule Poirot elgondolkozva bólogatott.

– Értem – mondta, majd hozzátette: – Tudja, ez a helyzet most is. Levelet írtam a barátomnak ide.

Mrs. Harte arca felderült.

– Akkor ez a magyarázat! A borítékon kellett hogy lássam ezt a nevet. De nálunk tényleg rengeteg volt katonatiszt tartózkodik hosszabb-rövidebb ideig… Lássuk csak!

A rekeszes polchoz sietett.

– Nincs ott – mondta Poirot.

– Akkor nyilván visszaadtuk a postásnak, ez történhetett. Nagyon sajnálom. Remélem, nem volt különösebben fontos.

– Nem, nem, egyáltalán nem volt fontos.

Poirot a bejárati ajtó felé indult, de az orrfacsaró ibolyaillatba burkolózott Mrs. Harte üldözőbe vette.

– Ha a barátja megjönne…

– Kizárt dolog. Én tévedtem…

– Az áraink nagyon mérsékeltek – mondta Mrs. Harte. – Az ebédhez ingyenkávé jár. Hadd mutassam meg önnek egy-két garzonunkat…

Hercule Poirot némi nehézségek árán elmenekült.

4.

Mrs. Samuelson nappalija Lady Hogginéhoz képest még hatalmasabb, berendezés dolgában még fényűzőbb és a kiváló központi fűtésnek köszönhetően még fojtogatóbb volt. Hercule Poirot szédelegve botladozott az aranyozott szalonasztalkák és a népes szoborcsoportok között.

Mrs. Samuelson magasabb volt Lady Hogginnál, és hidrogéneztette a haját. Az ő kínai pincsijét Nanki Púnak hívták. Nanki Pu dülledt szemeivel dölyfösen méregette Hercule Poirot-t. Mrs. Samuelson társalkodónője, Miss Keble sovány és aszott volt Miss Carnaby idomaihoz képest, de ugyanolyan bőbeszédű és pihegő. A felelősség a palotapincsi eltűnéséért szintén őt terhelte.

– De tényleg, Mr. Poirot, ez valami elképesztő. Az egész csak egy másodperc volt. A Harrods előtt történt. Egy gondozónő épp megkérdezte tőlem az időt…

– Gondozónő? Beteggondozó? – kérdezett közbe Poirot.

– Nem, nem, gyerekgondozó. És hogy az a gyerek micsoda kis tündér volt! Egy aranyos csöppség! Olyan rózsás kis pofikával! Azt mondják, hogy a londoni gyerekek betegesnek látszanak, de én esküszöm…

– Ellen! – szólt rá Mrs. Samuelson.

Miss Keble elpirult, hebegni kezdett, majd a hangja végleg elfúlt. Mrs. Samuelson élesen felcsattant.

– És mialatt Miss Keble a babakocsi fölé hajolt, holott erre senki se kérte, egy pimasz gazember elvágta Nanki Pu pórázát, és elszelelt vele!

Miss Keble könnyek közt suttogta:

– Az egész egy másodperc se volt. Körülnéztem, és a kis édes eltűnt, csak a póráza himbálózott a kezemben. Esetleg látni kívánja a pórázt, Mr. Poirot?

– Semmiképp – szögezte le gyorsan Poirot. Nem állt szándékában elvágott kutyapórázokat gyűjteni. – Úgy tudom, röviddel ezután kaptak egy levelet.

A történet pontosan ugyanabban a mederben folytatódott: levél, fenyegetőzés Nanki Pu fülével-farkával. Eltérés csak két körülményben mutatkozott: a követelt pénz összegében – háromszáz font – és rendeltetési helyében: ezúttal Blackleigh korvettkapitány volt a címzett, Harrington Hotel, Clonmel Gardens 76., Kensington.

– Amikor Nanki Pu rendben visszakerült – folytatta Mrs. Samuelson –, magam mentem el arra a helyre, Mr. Poirot. Végtére is, háromszáz font az háromszáz font.

– Ez kétségtelen.

– A legelső dolog, amin megakadt a szemem, a saját levelem volt valami fachfélében a hallban. Amíg a tulajdonosnőre vártam, gyorsan becsúsztattam a kézitáskámba. Sajnos…

– Sajnos csak üres papírlapokat talált benne, amikor felbontotta – mondta Poirot.

– Honnan tudja? – bámult rá elképedve Mrs. Samuelson.

Poirot vállat vont.

– A tolvaj nyilván a zsebében akarta tudni a pénzt, chère Madame, mielőtt visszaadná a kutyát. Azután a bankjegyeket üres papírra cserélte, és visszatette a levelet a fachba, ha esetleg észrevennék az eltűnését.

– Soha semmiféle Blackleigh korvettkapitány nem szállt meg ott.

Poirot szótlanul mosolygott.

– És persze a férjemet nagyon felbosszantotta a dolog – tette hozzá Mrs. Samuelson. – Az igazat megvallva nagyon dühös lett, átkozottul dühös!

Poirot megkockáztatta a kérdést:

– Ön nem… öö… tanácskozott vele, mielőtt a pénzt elküldte?

– Persze hogy nem – jelentette ki nyomatékkal Mrs. Samuelson.

Poirot kérdőn nézett rá. A hölgy sietett a magyarázattal.

– Inkább nem kockáztattam meg. A férfiak annyira kiszámíthatatlanok, ha pénzről van szó. Jacob biztos el akart volna menni a rendőrségre. Ezt nem kockáztathattam meg. Szegény édes kis Nanki Púm! Akármi történhetett volna vele! Természetesen utána muszáj volt szólnom a férjemnek, mert meg kellett magyaráznom, miért léptem túl a banki limitet.

– Jogos, jogos – dörmögte Poirot.

– És még tényleg sose láttam ilyen dühösnek. A férfiak – Mrs. Samuelson megigazította elegáns gyémánt karkötőjét, és megforgatta a gyűrűket az ujjain – másra se tudnak gondolni, csak a pénzre.

5.

Hercule Poirot felment a lifttel Sir Joseph Hoggin irodájába. Beküldte a névjegyét, és azt a választ kapta, hogy Sir Joseph pillanatnyilag el van foglalva, de hamarosan fogadja. Végre papírokkal a kezében egy rátarti szőkeség lebegett ki Sir Joseph szobájából. Elhaladóban fitymáló pillantást vetett a furcsa kis emberre.

Sir Joseph hatalmas mahagóni íróasztala mögött ült. Állán rúzsnyom látszott.

– Nos, Mr. Poirot? Foglaljon helyet. Van valami híre a számomra?

– Pofonegyszerűen jártak el, akik ezt a dolgot kifőzték. Mindkét esetben egy olyan családi penzióba vagy szállodába küldették a pénzt, ahol nincs se portás, se recepciós, és ahol mindig sok vendég jön-megy, és köztük jelentős számban vannak kiszolgált katonák. Mi sem egyszerűbb, mint besétálni, kiemelni egy levelet a rekeszből, aztán vagy elvinni, vagy üres papírlapokra cserélni a pénzt. Tehát a nyomot követve így is, úgy is falba ütközik az ember.

– Úgy érti, fogalma sincs, ki az elkövető?

– De, vannak bizonyos elképzeléseim. Néhány napba belekerül, amíg utánajárok.

Sir Joseph kíváncsian méregette.

– Remek! Akkor hát, ha bármi jelentenivalója lenne…

– Jelentkezem önnél a házában.

– Szép munka lesz, mire ezt a gubancot kibogozza – mondta Sir Joseph.

– Kudarcra nem kell számítania. Hercule Poirot sose vall kudarcot – mondta Poirot.

Sir Joseph Hoggin a kis emberre nézett, és elvigyorodott.

– Ennyire magabiztos? – kérdezte.

– Megvan rá minden okom.

– Na persze. – Sir Joseph hátradőlt a székében. – Aki nagy mellényt hord, könnyen hasra esik benne, tudja?

6.

Hercule Poirot a villanykályhája előtt ülve (mellesleg csendes megelégedettséget érezve annak tisztán geometrikus mintázata láttán) utasításokat osztogatott inasának és mindenesének.

– Megértette, Georges?

– Tökéletesen, uram.

– Valószínűleg egy kisebb lakás lesz. És mindenképp bizonyos határok között. A parktól délre, a kensingtoni nagytemplomtól keletre, a Knightsbridge kaszárnyáktól nyugatra és a Fulham Roadtól északra.

– Tökéletesen megértettem, uram.

– Érdekes kis ügy – dörmögte Poirot. – Kimagasló szervezőkészségre vall. És persze ne feledkezzünk meg a sztárszereplő meglepő láthatatlanságáról, magáról a nemeai oroszlánról, ha szabad így fogalmaznom. Igen, érdekes kis ügy. Talán nem ártana, ha jobban szimpatizálnék az ügyfelemmel, de ő szerencsétlen módon hasonlóságot mutat egy liège-i szappangyárossal, aki megmérgezte a feleségét, hogy elvehessen egy szőke titkárnőt. Az egyik legelső bravúrom.

George megcsóválta a fejét, és mély meggyőződéssel azt mondta:

– Uram, ezek a szőkék mindig rengeteg bajt csinálnak.

7.

Három nap múlva a szemfüles George jelentette:

– Itt van a cím, uram.

Hercule Poirot elvette a feléje nyújtott cédulát.

– Kitűnő, jó Georges-om. És a hét mely napján?

– Csütörtökönként, uram.

– Csütörtökönként. És ma, minő szerencse, csütörtök van. Hát ne késlekedjünk!

Húsz perccel később Hercule Poirot már egy elegáns utca eldugott mellékutcájában szomorkodó bérházban mászta a lépcsőket. A Rosholm Mansions 10-es szám a harmadikon volt, a lift nélküli ház legfelső emeletén. Poirot rendületlenül kaptatott fölfelé, körbe-körbe a keskeny csigalépcsőn.

Fölérve megpihent, hogy kifújja magát. A 10-es számú ajtó mögül váratlanul hang törte meg a csendet: éles kutyaugatás.

Hercule Poirot bólintott, és finoman mosolygott. Megnyomta az ajtóhoz tartozó csengőt.

Az ugatás felerősödött. Lépések közeledtek, az ajtó kinyílt…

Miss Amy Carnaby hátratántorodott, kezét dús keblére szorította.

– Szabad bejönnöm? – kérdezte Hercule Poirot, és a választ meg se várva belépett.

Jobbra egy nappali szoba nyitott ajtaja látszott. Poirot arra vette az irányt. Miss Carnaby alvajáróként követte.

A szoba egészen kicsi, ám annál zsúfoltabb volt. A bútorok között egy emberi alakot lehetett kivenni, egy díványon fekvő idős nőt a gázkályha mellett. Amint Poirot belépett, egy kínai pincsi ugrott le a díványról, és gyanakvó vakkantásokat hallatva közeledett.

– Aha! – mondta Poirot. – A kulcsszereplő! Üdvözöllek, kis barátom.

Lehajolt, kinyújtotta a kezét. A kutya megszagolta, okos szemét a férfi arcára szegezte.

Miss Carnaby alig hallhatón motyogta:

– Szóval tudja?

Hercule Poirot bólintott.

– Igen, tudom. – A díványon fekvő nőre pillantott. – A nővére, ha nem tévedek.

– Igen, Emily – válaszolta Miss Carnaby gépiesen. – Emily, ez itt… ez itt Mr. Poirot.

Emily Carnaby levegő után kapkodott.

– Ó – mondta.

Amy Carnaby folytatta a bemutatást:

– Augustus…

A kínai pincsi odanézett, megmoccintotta a farkát, azután folytatta Poirot kezének vizsgálatát. A farka parányit újra megmozdult.

Poirot óvatosan felemelte a kis kutyát, és a térdére ültetette.

– Egyszóval elfogtam a nemeai oroszlánt – mondta. – A feladatot teljesítettem.

– Tényleg mindent tud? – szólalt meg Amy Carnaby érdes, reszelős hangon.

Poirot bólintott.

– Azt hiszem. Ezt a dolgot ön szervezte meg, és Augustus a segítségére volt benne. Napi sétájára indult a munkaadója kutyájával, elhozta ide, és a parkba már Augustusszal ment el. A parkőr önt egy kínai pincsivel látta, mint mindig. A dajka, már ha megtalálnánk egyáltalán, szintén megerősítené, hogy amikor beszélgettek, önnél egy kínai pincsi volt. Aztán beszélgetés közben ön elvágta a pórázt, és az arra betanított Augustus rögtön kereket oldott, és nyílegyenesen hazarobogott. Pár perccel később ön riadót fújt, hogy ellopták a kutyát.

Kis szünet következett. Aztán Miss Carnaby bizonyos megrendült méltósággal kihúzta magát.

– Igen – mondta. – Az utolsó szóig igaz. Nincs mit hozzátennem.

A magatehetetlen nő a díványon halkan elsírta magát.

– Valóban nincs, mademoiselle? – kérdezte Poirot.

– Nincs – felelte Miss Carnaby. – Loptam, és most rajtakaptak.

– És nem tud felhozni semmit – dörmögte Poirot – a saját védelmére?

Amy Carnaby arcán hirtelen vörös pírfolt jelent meg.

– Nekem… – mondta – nincs mit megbánnom. Azt hiszem, ön jóindulatú ember, Mr. Poirot, és talán meg fogja érteni. Tudja, rettenetesen félek.

– Fél?

– Igen, persze gyanítom, hogy ezt nem könnyű egy úriembernek megértenie. De tudja, én korántsem vagyok valami okos nő, nincs végzettségem, és egyre öregebb leszek… és annyira rettegek a jövőtől. Nem tudtam félretenni semmit… hogy is tudtam volna, miközben Emilyről kellett gondoskodnom? És ahogy egyre öregebb, egyre tehetetlenebb leszek, előbb-utóbb nem kellek senkinek. Csak olyan kell, aki fiatal és fürge. Én… én nagyon sok embert ismerek, aki olyan, mint én, aki már nem kell senkinek, egyetlen szobában tengődik, ahol nincs kályha, nincs semmi fűtés, és enni sincs nagyon, és a végén már a szobabért se tudja kifizetni… Természetesen vannak menhelyek, de oda nem könnyű bejutni, hacsak az embernek nincsenek befolyásos barátai, és hát nekem nincsenek. Jó sokan vannak olyan helyzetben, mint én, szerencsétlen társalkodónők, tanulatlan, hasznavehetetlen nők, akik számára nem adatott más, csak a kilátástalanság és a rettegés a jövőtől…

A hangja elbicsaklott. Aztán folytatta:

– Így hát néhányan összefogtunk… és én kigondoltam ezt. Az igazat megvallva Augustus adta az ötletet. Tudja, a legtöbb embernek az egyik kínai pincsi szakasztott olyan, mint a másik. Ahogy ezt tartjuk a kínai emberekről is. Ami persze nevetséges. Nincs, aki összekeverné Agustust Nanki Púval vagy San Tunggal vagy bármelyik másik kínai pincsivel, ha ismeri. Augustus jóval okosabb és sokkal helyesebb, de, ismétlem, a legtöbb ember szemében egy pekingi pincsi csak egy pekingi pincsi. Augustus indította el bennem a gondolatot… meg az, hogy rengeteg gazdag nőnek van pekingi pincsije.

– Szépen hozhatott a konyhára ez a svindli! – mosolygott Poirot finoman. – Hányan is vannak a… csapatban? Vagy talán inkább úgy kérdezem: hány sikeres műveletet hajtottak végre?

Miss Carnaby kertelés nélkül mondta:

– San Tung volt a tizenhatodik.

Hercule Poirot fölvonta szemöldökét.

– Elismerésem. Az ön szervezőkészsége valóban egyedülálló.

– Amy mindig is jó szervező volt – szólalt meg Emily Carnaby. – Apánk, az essexi Kellington lelkésze mindig mondta, hogy Amy zseniálisan tud dolgokat tető alá hozni. Minden társas összejövetelt, jótékonysági estet meg hasonlót ő szervezett meg.

– Nem csodálom – mondta Poirot, és könnyedén megbiccentette a fejét. – Mademoiselle, ön bűnözőnek is vitán felül elsőrangú.

Amy Carnaby feljajdult.

– Bűnözőnek?! Ó, istenem, mi tagadás, az vagyok. De… sosem éreztem magam annak.

– Hát minek érezte?

– Természetesen önnek teljesen igaza van. Amit elkövettem, az törvényszegés. De, tudja, hogy is mondjam, ezek a nők, akik bennünket alkalmaznak… szinte kivétel nélkül mind goromba pokróc. Lady Hoggin például meg se válogatja a szavait. Az egyik nap kijelentette, hogy a gyógyszere rossz ízű, és gyakorlatilag azzal vádolt meg, hogy beletettem valamit. Csupa ilyesmi. – Miss Carnaby elpirult. – Ez tényleg nagyon kellemetlen. És az egészben az a legelkeserítőbb, hogy az ember erre nem mondhat semmit, nem vághat vissza, ha érti, mire gondolok.

– Értem, mire gondol – mondta Hercule Poirot.

– És azt látni, ahogy két kézzel szórják a pénzt… az annyira bosszantó. És amikor Sir Joseph néha előadja egy-egy sakkhúzását a pénz világában, az a dolog nekem nemegyszer egyenesen tisztességtelennek tűnik, persze tudom, hogy nekem csak tyúkeszem van, és nem értek a pénzügyekhez. Tudja, Monsieur Poirot, ez az egész, hogy is mondjam… felháborított, és úgy gondoltam, hogy egy kevés pénzt elvenni ezektől az emberektől, akik ezt a veszteséget igazából meg se érzik, és akik a pénz megszerzésében ennyire gátlástalanok… nos, én ebben nem láttam semmi rosszat.

– Egy modern Robin Hood! – dünnyögte Poirot. – Árulja el, Miss Carnaby, a leveleikben szereplő fenyegetéseket be kellett-e váltaniuk akár csak egyszer is?

– Fenyegetéseket?

– Rákényszerültek-e valaha is, hogy az állatokat megcsonkítsák a leírt módon?

Miss Carnaby elborzadva bámult rá.

– Természetesen meg se fordult a fejemben, hogy ilyesmire vetemedjek! Ez csak egy kis… művészi részlet volt.

– Igazán művészi. Tökéletesen bevált.

– Mi tagadás, efelől nem volt kétségem. Tudtam, hogyan éreznék, ha Augustus kerülne hasonló helyzetbe, és persze tennem kellett valamit azért, hogy ezek a nők csak utólag szóljanak a férjüknek. A terv mindannyiszor csodálatosan működött. Tíz esetből kilencben a társalkodónőt küldték a pénzes levéllel a postára. Rendszerint gőz fölött felnyitottuk, kivettük a bankjegyeket, és papírra cseréltük. Egy-két esetben az asszonyság maga postázta. Akkor természetesen a társalkodónő kénytelen volt elmenni a hotelbe, és kivenni a levelet a rekeszből. De az is minden gond nélkül ment.

– És a dajka-közjáték? Ezt mindig így csinálták?

– Tudja, Monsieur Poirot, a vénkisasszonyok arról híresek, hogy egy kisbaba láttán elveszítik a fejüket. Így hát mi sem látszott természetesebbnek, mint hogy belefeledkeznek egy kisbabába, és észre se veszik, mi történik körülöttük.

Hercule Poirot felsóhajtott.

– Ön kitűnő alkalmazott pszichológus, a szervezőképessége elsőrangú, és színésznőnek is kiváló – mondta. – Az az alakítás, amit múltkor, Lady Hogginnál tett látogatásomkor előadott, hibátlan volt. Ne becsülje alá magát, Miss Carnaby. Papírforma szerint ön lehet bármennyire képzetlen nő, az esze és a szíve egyaránt a helyén van.

– Ön mégis a nyomomra jutott, Monsieur Poirot – mondta Miss Carnaby fanyar mosollyal.

– De csak én. Ez elkerülhetetlen volt! Mrs. Samuelson meghallgatása után rájöttem, hogy San Tung elrablása egy cselekménysorozat része. Megtudtam, hogy valamikor ön örökölt egy kínai pincsit, és hogy önnek van egy ágyhoz kötött testvére. Csak meg kellett kérnem az én szemfüles inasomat, hogy bizonyos körön belül keressen egy kis lakást, amelyben egy beteg hölgy lakik, akinek van egy kínai pincsije, valamint egy húga, aki hetente egyszer, a kimenőnapján meglátogatja. Pofonegyszerű volt.

Amy Carnaby kihúzta magát, és azt mondta:

– Ön végtelenül kedves. Ez felbátorít, hogy egy szívességet kérjek öntől. Tisztában vagyok vele, hogy nem kerülhetem el a büntetést mindazért, amit tettem. Gondolom, börtönbe küldenek. De ha módjában áll, Monsieur Poirot, tartsa távol a reflektorfényt. Ez nagyon kellemetlen lenne Emilynek… és mindazoknak, akik ismernek bennünket még régről. Azon tűnődöm, nem vonulhatnék-e a börtönbe álnéven. Vagy cseppet sem helyénvaló ilyesmit kérnem?

– Azt hiszem, ennél még többet is tudok tenni – mondta Hercule Poirot. – De először is egy dolgot tisztáznunk kell. Ennek a szélhámosságnak véget kell vetni. Nincs több eltűnt kutya. Ezt az egészet le kell zárni!

– Igen! Ó, igen!

– És a Lady Hoggintól kicsalt pénzt vissza kell juttatni.

Amy Carnaby keresztülsietett a szobán, kihúzott egy sublótfiókot, és egy bankjegyköteggel tért vissza. Átadta Poirot-nak.

– Ma akartam befizetni – suttogta.

Poirot elvette, és átszámolta a bankjegyeket. Feltápászkodott.

– Nem tartom lehetetlennek, Miss Carnaby, hogy esetleg meg tudom győzni Sir Josephet, ne tegyen feljelentést.

– Ó, Monsieur Poirot!

Amy Carnaby a kezét tördelte. Emily örömkiáltást hallatott. Augustus csaholt, és a farkát csóválta.

– Ami pedig téged illet, mon ami – fordult hozzá Poirot –, van valami, amit bárcsak nekem adhatnál. A láthatatlanná tévő köpönyegednek nagy hasznát venném. Senki se sejtette egy pillanatig sem, hogy ezekben az ügyekben egy második kutya is szerepel. Augustusnak láthatatlanná tévő oroszlánbőre van.

– Tudja-e, Monsieur Poirot, hogy a legenda szerint a kínai pincsik hajdanán oroszlánok voltak? És a szívük még ma is egy oroszláné.

– Ha jól sejtem, Augustus az a kutya, amelyet Lady Hartingfield hagyott örökül önre, és amelyről az a hír járta, hogy kimúlt. Nem féltette, hogy egyedül kell hazajönnie a forgalomban?

– Ó, nem, Monsieur Poirot, Augustus nagyon jól kiismeri magát a forgalomban. Gondosan kioktattam a közlekedési szabályokra. Még az egyirányú utcák fogalmával is tisztában van.

– Ebben az esetben – mondta Hercule Poirot – túltesz a legtöbb emberen!

8.

Sir Joseph a dolgozószobájában fogadta Hercule Poirot-t.

– Nos, Mr. Poirot? – kérdezte. – Nagy még a mellény?

– Először hadd kérdezzek valamit – mondta Poirot, miután helyet foglalt. – Tudom, ki a tettes, és azt hiszem, elegendő bizonyítékot is fel tudok vonultatni, hogy az illetőt elítéljék. De ebben az esetben kétlem, hogy ön valaha is visszakaphatja a pénzét.

Sir Josephet elfutotta a pulykaméreg.

– Nem kapom vissza a pénzem?!

– Viszont én nem vagyok rendőr – folytatta Hercule Poirot. – Ebben az ügyben kizárólag az ön érdekei szerint járok el. Azt hiszem, hiánytalanul vissza tudom szerezni a pénzét, ha az ügy nem kerül bíróság elé.

– Úgy? – horkant fel Sir Joseph. – Ezt át kell gondolnom.

– A döntés teljesen az ön kezében van. Szó, ami szó, a közérdek azt kívánná, hogy ön vádat emeljen. A legtöbb ember erre biztatná.

– Naná, hogy erre biztatnának – sziszegte Sir Joseph. – Nem az ő pénzüknek lőttek. Nincs semmi, amit jobban gyűlölök annál, mint ha átvernek. Még soha senki nem vert át következmények nélkül.

– Akkor hát hogyan dönt?

Sir Joseph öklével az asztalra vágott.

– A dohányt akarom! Nekem senki se mondja, hogy kivett kétszáz fontot a zsebemből.

Hercule Poirot felállt, az íróasztalhoz ment, kiállított egy csekket kétszáz fontról, és átadta megbízójának.

Sir Joseph eltátotta a száját.

– Na, az ördög vigye el! Ki a fene ez az alak?

Poirot megrázta a fejét.

– Ha ön elfogadja a pénzt, azzal lemond a további kérdésekről.

Sir Joseph összehajtogatta a csekket, és a zakója zsebébe süllyesztette.

– Kár. De hát a pénz az első. És önnek mennyivel tartozom, Mr. Poirot?

– Az én díjazásom nem lesz magas. Ez csak, mint mondtam, egy egészen jelentéktelen ügyecske volt. – Kicsit kivárt, aztán hozzátette. – Manapság szinte az összes ügyem gyilkossági ügy…

Sir Joseph kissé összerezzent.

– Minél izgalmasabb, annál jobb? – kérdezte.

– Fogjuk rá. Érdekes módon ön emlékeztet engem egy régi belgiumi esetemre, sok évvel ezelőttről… A főszereplő külsőleg megtévesztésig hasonlít önre. Egy gazdag szappangyáros volt. Megmérgezte a feleségét, hogy elvehesse a titkárnőjét… Igen, a hasonlóság több mint meglepő…

Sir Joseph elkékülő ajkát alig hallható hang hagyta el. Arca rózsássága eltűnt. Riadt szemekkel meredt Poirot-ra. Kissé összeroskadt a székében.

Aztán remegő kézzel a zsebébe kotort. Kihúzta a csekket, és darabokra tépte.

– Ez így el van intézve, rendben? Tekintse úgy, mint tiszteletdíjat.

– Na de Sir Joseph, a díjazásom korántsem lett volna ekkora összeg!

– Kvittek vagyunk. Tartsa csak meg.

– Elküldöm egy arra érdemes jótékonysági egyletnek.

– Felőlem elküldheti a francba is.

Poirot előrehajolt, és azt mondta:

– Gondolom, fölösleges hangsúlyoznom, Sir Joseph, hogy tekintettel az ön helyzetére, bármi meggondolatlanság végzetes lehet.

– Ne aggódjon – mormolta maga elé Sir Joseph. – Nem fogok semmi meggondolatlanságot csinálni.

Hercule Poirot távozott a házból. A lépcsőn lefelé ballagva a bajusza alatt azt dünnyögte:

– Szóval igazam volt.

9.

– Nahát, ennek a gyógyszernek egészen más az íze – mondta Lady Hoggin a férjének. – Már nem olyan keserű. Ez meg hogy lehet?

– Drogériások! – dörmögte Sir Joseph. – Nemtörődöm fickók. Összevissza pancsolnak.

– Hát, nyilván így volt – hagyta rá némi kétkedéssel a hangjában Lady Hoggin.

– Persze hogy így volt. Másképp nem is lehetett.

– Az az ember kiderített valamit San Tung ügyében?

– Igen. Hiánytalanul visszaszerezte a pénzem.

– Ki tette?

– Nem mondta meg. Ez egy nagyon titkolózó ember, ez az Hercule Poirot. De nem kell aggódnod.

– Nagyon mókás kis ember, ugye?

Sir Joseph kicsit megborzongott, és oldalt pillantott, mintha ott állna mellette Hercule Poirot láthatatlanul. Arra gondolt, talán soha többé nem szabadul ettől az érzéstől.

– Fenemód agyafúrt alak! – mondta. Magában pedig azt gondolta: „Greta elmehet a pokolba! Csak nem fogom a nyakamat kockáztatni egy nyavalyás platinaszőkéért?!”

10.

– Ó! – Amy Carnaby hitetlenkedve meredt a kétszáz fontról szóló csekkre. – Emily! Emily! Ezt hallgasd meg!

Kedves Miss Carnaby!

Engedje meg, hogy a mellékelt összeggel még a felszámolása előtt hozzájáruljak az ön nagyra becsült Alapítványához.

Maradok őszinte tisztelettel,

Hercule Poirot

– Hihetetlen szerencséd van, Amy – mondta Emily Carnaby. – Gondolj csak bele, hol lehetnél most.

– Wormwood Scrubbsban vagy a Hollowayben – mormolta Amy Carnaby. – De ennek egyszer s mindenkorra vége! Igaz, Augustus? Nincs több séta a parkban anyucival vagy anyuci barátnőivel és a kisollóval.

Ködös vágyakozás ült ki a tekintetére. Felsóhajtott.

– Drága Augustus! Milyen kár! Aki ilyen okos, azt még mi mindenre meg lehetne tanítani…

Jegyzetek

1 Nos.

2 Homérosz: Iliász, XXIII. 316–317. Devecseri Gábor fordítása.

3 Igen, ez jó gondolat…

4 Súlyos betegségnek vagy enyhe betegségnek.

5 Vizsgálóbíró.

Tartalom

A szerző előszava

Előszó

Első fejezet
A nemeai oroszlán

Második fejezet
A lernai hydra

Harmadik fejezet
Az árkádiai szarvas

Negyedik fejezet
Az erymanthosi vadkan

Ötödik fejezet
Augias istállója

Hatodik fejezet
A stymphalisi madarak

Hetedik fejezet
A krétai bika

Nyolcadik fejezet
Diomedes lovai

Kilencedik fejezet
Hippolyte öve

Tizedik fejezet
Geryon gulyája

Tizenegyedik fejezet
A Hesperisek almái

Tizenkettedik fejezet
Cerberus foglyul ejtése

Jegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License