Asta Olivia Nordenhof

SCANDINAVIAN STAR 1.

Dől a pénz

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-45-6

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Asta Olivia Nordenhof: Scandinavian Star. Del 1 – Penge på lommen 1. udgave, 1. oplag /forfatteren og Basilisk 2020/

Copyright

© Asta Olivia Nordenhof, 2023

Hungarian translation © Soós Anita, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Danish Arts Foundation

A fordítás a Danish Arts Foundation támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Köszönöm a tanácsokat és a bátorítást

Emilnek, Pernillének, Mortennek, Sigurd-nak és Elisabeth-nek.

Könyvem szerkesztéséért és kiadásáért szeretnék köszönetet mondani Peternek és a Basilisk Kiadónak.

Köszönöm az Állami Művészeti Alap (Statens Kunstfond) támogatását.

ÁLOMARC

Úton voltam valahová Fyn szigetén. A busz megállt az út szélén, az ablak túloldalán egy ősz férfi ácsorgott és engem bámult. Fogalmam sincs, miért, hiszen semmiben sem különbözött másoktól, mégis, amikor a busz elindult, az a kellemetlen érzés kerített hatalmába, hogy magammal viszek valamit, ami az övé. Az elkövetkező időben egyre inkább befészkelte magát a gondolataim közé. Képtelen voltam megszabadulni tőle, újra meg úja megpróbáltam felidézni az arcát. Olyan volt, mint egy álom, világosan kirajzolódott az alakja, mégsem sikerült felelevenítenem egyetlen részletet sem. Az álomarc egy tanyaház elmosódó képét idézte. Három oldalról épületekkel körbevett udvart; elképzeltem az éjszaka némán meredező, sima falat. Szerettem volna elfelejteni az öreget, de képe furcsa mód ott reszketett a hátam mögött. Üldözött, sőt belém költözött, majd visszanézett és hátrahagyott önmagát figyelte. Néhány hétig tűrtem, aztán beláttam, hogy vissza kell térnem arra a helyre, ahol először megpillantottam.

A nyborg-i állomástól gyalog indultam a város felé egy kihalt sétányon. Egy pizzériában vettem egy sört, letelepedtem a kastéllyal szemben és megittam. Meleg volt. Kevesen jártak az utcán. Kisebb csoportokba verődve sétáltak vagy fagylaltot nyaltak. A várárokban olyan tükörsima volt a sekély víz, hogy látni lehetett, ahogy egy szitakötő érintésére megrezdül. Egy napsütötte kövön kacsák pihentek szorosan egymáshoz bújva. Összecihelődtem és elindultam megkeresni azt a buszt, amellyel nemrég utaztam.

Az öreget persze sehol sem láttam. Amikor a sofőr a végállomáson rájött, hogy nem szállok ki, hanem visszafordulok Nyborg-ba, elnézett az egyébként üres ülések fölött, és megjegyezte, hogy jó kis elfoglaltságot találtam magamnak ebben a hőségben. Majdnem visszaértünk a városba, amikor váratlanul jeleztem, hogy álljon meg. Észrevettem egy tanyát, éreztem, hogy le kell szállnom.

Becsengettem az udvar felőli ajtón. Senki sem jelentkezett. Anne-Mette, Henrik, Emma és Lukas állt a névtáblán, de a nevek közül semmi sem egyezett meg azzal a bennem reszkető, szorongató érzéssel. Hogyan lehettem mégis biztos benne, hogy ez volt a képzeletemben megjelent porta? Leültem egy padra és lehunytam a szemem, mire lassan előtolultak az emlékek. Valaha odaát lehetett a csűr, azóta persze lebontották. És ott legelészett Turner, a ló. Kurt volt a főnök, valószínűleg későn vált azzá, mert nem sikerült azonosulnia a szerepével, amely a viselkedését fenyegetően sikítva csak felszínesen befolyásolta. A két alkalmazottat Larsnak és Fatihnak hívták. A sima, mozdulatlan falak között éjszakánként mindenütt hemzsegtek a szúnyogok, a buszok a csűrben pihentek. Kurt Busz, ezt az egyszerű nevet adta a vállalkozásának. Éjszakára a csűrbe állította a járműveket, ilyenkor Maggie-n kívül mindenki aludt.

KURT

Kora délelőtt van. Kurt egyedül ücsörög az irodában. Nagy a forróság. A falon egy drága fehérneműket gyártó cég naptárja lóg. Maggie kapta egy boltban, és nem volt jobb ötlete, mint Kurtnak adni, akinek fogalma sem volt, mi mást tehetne vele, mint hogy kiakasztja. Nem érti a képeket, szerinte hidegek, és zavarba jön, amikor eszébe jut, vajon mit gondol Maggie arról, hogy mi járhat a fejében a képeket látva. Vajon őszintén örömöt akart neki szerezni, vagy csak nagylelkűnek akart látszani? Csak nem a megvetését akarta kifejezni? Akkor meg kellett volna sértődnie? Lehet, hogy vissza kellett volna utasítania az ajándékot? Talán kérdésnek szánta? Vajon mit akart megtudni? Mindig elfelejt lapozni, a naptár májusig a januárnál van nyitva, most szórakozottan előrepörgeti a lapokat, kikeresi az aktuális nőt, ha valaki belép, kész a válasszal, hogy maga sem tudja, mit csinál, hogy teljesen ártatlan, semmi köze a képhez.

Aztán felveszi a telefont és negyedszer is elmagyarázza egy bizonyos Henrik Mikkelsennek, hogy csak felszálláskor kell fizetnie, és hogy lefoglalhatja az első üléseket. Mindig idegeskedik a telefon miatt. Amikor megcsörren, mintha egy fémszálat vezetnének a gerincébe, amikor néma marad, a csörgést várja. Szinte kiabál a kagylóba, feláll és fel-alá járkál a vezeték engedte apró sugarú félkörben, majdnem lerántja a készüléket az asztalról, aztán esetlenül a helyére teszi. A beszélgetés végeztével az asztalra csap, erre szüksége van, így tudatosítja magában a hívást. Könnyű összezavarodni és összekeverni a neveket meg az időpontokat. Megtörténik, hogy a beszélgetés után egyetlen szóra sem emlékszik. Ilyenkor kénytelen visszahívni az ügyfelet, elnézést kérni, amiért a papírjaira borított egy csésze kávét, vagy ha egyáltalán nem figyelt a hívóra és arra, hogy milyen számot adott meg, bízni abban, hogy minden rendben lesz.

Kimegy a csűrbe. Átvág a hatalmas helyiségen, elsétál egészen a falig, ahol a szénabálák állnak feltornyozva. Turnernek vette őket, de az állat váratlanul elpusztult. Majdnem váratlanul, hiszen Turner benne volt a korban, és a szőre is őszült. Már nem lovagolt rajta, csak felszerszámozta és száron vezette a földek mellett, be az erdőbe. Maggie-vel persze elhitette, hogy szokott lovagolni, egyszerűen képtelen volt elfogadni, hogy Turner már gyenge. A korát is eltitkolta, még önmaga előtt is, vagyis inkább mintha két énje lett volna: az a Kurt, aki kantáron vezette és simogatta a koros lovat, elbúcsúzott tőle, és az, aki nem értette vagy elfelejtette, miért nem ül fel rá.

Különösen télen keríti hatalmába az ünnepélyesség érzése, amikor a csűrben hidegebb van és messzebbre visz a hang, mint a szabadban, de a langyos, mozdulatlan levegő is hasonlóan hat rá. Maggie szemrehányó tekintete sem érdekli, mert olyasmit tett, amiről nem gondolta, hogy képes rá. Nem adta fel. Mielőtt idejött, képtelen volt megállapodni. Szinte még a bajusza sem serkent, a két kezén kívül semmire sem számíthatott, azok pedig semmire sem voltak jók. Bárkibe képes volt beleszeretni, végül – annyi más lány után – Maggie mellett döntött. Éjszaka élte az életét, folyton változó barátai egytől egyig gyors pénzszerzésről és szerelemről álmodtak, amibe egyszerűen belevethették magukat, és eszükbe sem jutott megragadni a kínálkozó lehetőségeket. Az ágyak változtak, a késő éjszaka támadt ötletek másnap reggelre nehézkessé váltak, hogyan is vágjon bele, mire hazaért, lelkesedése jelentősen megcsappant, és otthon gyanakodva kérdezte: engem senki sem szeret, pária vagyok? Aztán újból nekivágott az éjszakának. Ulla, a felesége elfogadta, mert nem várt többet a férfiaktól, és félt lecserélni Kurtot olyasvalakire, aki több időt tölt otthon, mert szerette az egyedül töltött estéket meg a férfi nélkül oly békés, nagy ágyat. Utánaszámolt: bár a férje elitta folyton változó jövedelme jelentős részét, még mindig jobb anyagi helyzetben volt mellette, mintha elvált volna. Ráadásul értékelte, hogy a hűtőben mindig van sör. Amikor megjelent Maggie, elsősorban a pénzforrások elapadása, másodsorban a tisztelet hiánya, végül pedig a vetélytárs fiatal teste láttán érzett megaláztatás miatt vágta Kurt arcába a rozskenyérből készült szendvicset, mire férje először csak értetlenül bámult rá, aztán hirtelen elfogta a düh és azt ordította, hogy miatta vált olyanná, amilyen.

Kurt letelepszik egy ládára. Tüdejét teleszívja meleg levegővel, bent tartja, aztán kifújja. Ez az egyik legfontosabb napszak. Amikor körbejárja a csűrt. Itt tudatosítja magában, hogy élt, hogy letett már valamit az asztalra. Olyan jelentéktelen mégsem voltam. Olyan jelentéktelen nem. Minden nap erre a következtetésre jut. Mintha tűzből kellene kirántania, hogy aztán úgy hordozza, mint egy ártatlan gyermeket, messzire, kellő távolságra a lángoktól, hogy két percre megnyugodhasson.

Aztán eszébe jut a nyereség, és megint idegesség fogja el, hatalmába keríti a szokásos szorongás. A cég három éve jól megy, szép kis summát gyűjtött össze, amit szinte fájdalmat okoz befektetni. Alaposan át kell gondolnia. Nem akar a múltba invesztálni, valami teljesen újról álmodik.

Az udvar levegője fülledt és mozdulatlan a napon. Kurt megtorpan, egy pillanatig a gondolatai is elakadnak, tudata napsütötte pusztaság, aztán egy dobbanással ismét nekilódulnak. Az irodába siet, kicsit körbejár, majd lehuppan a karosszékbe. Általában az irodában vagy kint tölti az időt, csak este megy át a főépületbe, amikor már elég fáradt, hogy a hálószobában azonnal álomba merüljön.

Előző nap úgy döntött, hogy szokásától eltérően a nappaliban tölti az estét Maggie-vel. Az asszony szemmel láthatóan nem örült a társaságának. Úgy feszengett a kanapén, mint aki karót nyelt és időnként úgy sandított rá, mint egy szürke gém, a szemén kívül egyetlen porcikája sem mozdult. Kurt mondani akart valamit, hogy összekapcsolódjanak a térben, de mielőtt eszébe jutott volna akárcsak egy szó, Maggie hallgatása máris lebénította.

A telefon körül reszket a levegő. Kurt szédül, mintha megmozdulnának a kapcsos mappák, éves elszámolások, ügyfelekről készült listák, mintha kicsúszna alóluk a polc.

Amikor iskolás korában a füzetébe írt, mindig ügyelt rá, hogy a szavak ne változtathassák a helyüket. Attól tartott, hogy ha nem figyel, gondolatai megbokrosodnak a lapokon. Egyszer a tanítónő hazavitte a füzetét hétvégére, ő pedig az ágyában fekve azon töprengett, vajon mit talál majd benne. Elaludt, és az a sejtelem ébresztette, hogy a tanítónő egész éjjel az ágya mellett virrasztott. Ekkor kezdett rettegni a saját arcától, attól, hogy miközben alszik, ez az arc elárulja.

A nap teljesen kicsúszott a kezéből. Telefonálgatott, a hívásokat egyeztette az íróasztalon heverő listával, néhányat kihúzott róla, mégsem tudja pontosan, mit csinált és mit kell még tennie. Kibámul az almafára, mintha az elmesélhetné neki, mik a kötelességei. Egyébként tisztában van vele, hogy még aznap be kell mennie a Takarékszövetkezetbe, nem halogathatja tovább.

Tesz egy kört. Reménykedik, hogy Larsot a műhelyben találja és elmondhatja neki, mi mindent utál a Takarékszövetkezetben. Legjobban az alkalmazottak fecsegését, amit szinte visszaszippantanak a tökfejükbe, miközben az ügyfél a bejárattól a pénztárig sétál, hogy mire célba ér, olyan csend telepedjen a helyiségre, hogy még a szálló port is hallani lehet. Ahogy végigmegy a gusztustalan padlószőnyegeken, az az érzése támad, hogy nyirkos rozskenyéren lépdel.

Egy alkalommal, amikor a szerelőnél várakozott, tanácsadója azokon az öregeken köszörülte a nyelvét, akik a pénzüket még mindig otthon rejtegetik. Semmi köze hozzá, hogy mit csinálok, gondolta Kurt. Éppen fel akarta hasítani a matracot, amikor Maggie váratlanul megjelent az ajtóban és tekintetével magába vonzotta a pillantását, hogy aztán felemelt kezében kést tartó őrültnek lássa önmagát. Jobb híján mozdulatlanná dermedt. Mire Maggie sarkon fordult, de a folyosóról még egyszer visszanézett, Varrd össze! mordult rá határozottan.

Kurt lelki szemei előtt többször is megjelent, ahogy Maggie megtalálja és a kandallóba hajítja a pénzt, csak hogy megbüntesse valamiért, amit nem ért, csak azt tudja, hogy az asszony folyton vádlón néz rá, hát úgy döntött, máshol rejti el a bankókat, és összevarrta a matracot. A következő hónapokban számtalanszor megnézte, van-e jele annak, hogy Maggie megpróbálta feltépni. Hidegnek és érzéketlennek gondolta Maggie-t, amiért nem is akarta tudni, mennyi pénzt akart a matracba rejteni.

A Takarékszövetkezetben minden rendben ment. Tulajdonképpen csak egy csekket kellett beváltania, és nem is érti az érzést, amely akkor keríti hatalmába, amikor el kell számolnia valamivel. Hiszen létrehozott valamit a semmiből, a vállalkozása nyereséges, mégis kisebbrendűségi érzése támad a komoly arcot vágó, költségszámlákat kezelő főutcabeliekkel szemben.

Leteszi a kagylót. Bent hívta, hogy van-e kedve találkozni vele az este. Egy pillanatig reménykedett, hogy csak ketten lesznek, de természetesen az oroszt sem lehetett kihagyni a buliból. Az orosz vagy inkább jugoszláv, akit mindenki orosznak gondol, a semmiből bukkant fel Nyborg-ban előző nyáron. Hirtelen mindenütt ott volt és úgy viselkedett, mintha a jelenléte lenne a legtermészetesebb dolog a világon. Valójában Jovannak hívják. Kurt tehetetlen dühöt érzett, amikor megismerkedtek, azóta pedig kíváncsian várja, hogy a fickó viselkedésével igazolja az első benyomását.

Még nem felejtette el az előző nyáron történt esetet. Néhányan hazakísérték Jovant, hogy nála folytassák az ivászatot. Későre járt, bódultság telepedett a törődött társaságra. Aztán elfogyott az ital, a mámor kezdett elpárologni, és lassan megvirradt. A társaságot Ghita, Lene, Bent és az unokaöccse alkotta. Régóta nem szólalt meg egyikük sem, ideje volt indulni, de abban reménykedtek, hogy senki sem teszi meg azt a lépést, amely véget vet a kellemes éjszakának és hosszú, unalmas