FORDÍTOTTA SZIGETI IMRE

Emily Maguire

Mámor

Johanna nőpápa legendája

ATHENAEUM

Copyright © Emily Maguire, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű: Rapture

Hungarian translation © Szigeti Imre, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: 1-235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 543 2

ISSN 2939-8509

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Úgy tartják, Mogontiacumból
származott

(821–836)

Az Angol Pap

A mennyország soha nem szűnő fényesség. Jáspis és kristály, gyöngy és arany. Villámlás fénye a vihar utáni szivárvánnyal és nagy, magával ragadó folyó. Fehér lovak és galambok, hozsannát éneklő angyalok seregei laknak ott; ott nincs szomorúság meg fájdalom, sem éhség vagy szomjúság. Vagy ha van is, csak azért van, hogy a mindig roskadozó ünnepi asztalhoz ülhessenek, amely mindig egyre gazdagabb. Hogy odajuss, alázatosnak és szerénynek kell lenned, és híven kell követned Isten törvényeit földi életed minden napján.

Az anyai ágon árva, ötéves lány kevés érdeklődéssel hallgatta apja beszédét. Akármilyen édes lehet a menny, nemigen lehet ott jobb az élet, mint itt és most: 821-ben, Mainzban. Lehet az angyalok éneke édesebb, mint a hegyen álló apátság magasából leszűrődő gregorián ének, amely betölti mellkasa minden üres zugát? A fehér galambok tényleg szebbek, mint az erdei fülemülerigó a fehér alapon pettyezett hasával és aranyos szárnyával? Lovak pedig vannak itt is, csakúgy, mint villámok és szivárvány, és itt a legnagyobb folyó, ami a városon folyik keresztül. A jáspis és a gyöngy ismeretlen számára, de látott már kristályt és aranyat, amik bár gyönyörűek, nem sok hasznuk van.

És miért is kívánna soha nem szűnő nappali fényességet, amikor az éj eljövetele tölti el a legnagyobb örömmel? Ahogy a nap a vége felé közeledik, a szolgálólányok kirakják a húst, a kenyeret és a sört, a férfiak belépnek, és elfoglalják helyüket az asztal körül, amely alatt ő már jó előre bekuckózott. A döngölt földet itt simábbra súrolták, mint a márványt, és a tűzhely melege annyira átmelegíti, hogy amikor aztán az ágyába hurcolják, teste szinte magát melegíti.

Valójában a teljes mennyország itt van: egy kislány méretű Paradicsom, amely az emberi serénykedés indulásával ér véget.

A férfiak néha olyan sokáig üldögélnek itt, hogy a bokájukra ragadt sár megszárad; azzal szokott játszani, hogy kitalálja, melyik száraz sárcsomó fog előbb leesni. Néha egyik-másik ember kapálózik vagy dobbant a lábával, olyankor be kell fognia az orrát és a száját, nehogy belélegezze a koszt és bűzt. Ha a férfiak nagyon részegek vagy mérgesek, szinte táncol a lábuk az asztal alatt, neki pedig nagyon figyelnie kell, nehogy megrúgják. Ha lakomáznak és csak kicsit ittasak, ő is lakomázhat abból az ételből, amit észrevétlenül ejtenek le kis birodalmába.

A férfiak mindenféle kereskedők, hírnökök és küldöttek, klerikusok és egyéb egyházi személyek. Az apja asztalánál pletykálnak, vitáznak és alkudoznak éjszakába nyúlóan, mivel apja személyes bizalmasa és barátja az érseknek; ebből még a gyerek számára is világos, hogy apja gazdag és befolyásos ember. Vannak szerződések és pártfogások, amelyeket el kell nyerni, bosszúságok, amelyeket táplálni kell, és nézeteltérések, amelyeket elfojtani vagy támogatni lehet. Van erre egy hosszú és erős asztala jó étellel és még jobb sörrel.

Apját mindenki úgy ismeri: az Angol Pap, annak ellenére, hogy ugyanazt a köznyelvet beszéli, mint a többi frank, és szertartást sem végzett, sőt stólát sem vett fel már nem sokkal az ő születése óta. Viszont Wessexből származik, és meggyilkolt honfitársa, Szent Bonifác misszionárius nyomdokain jött a kontinensre, így mindig az Angol Pap marad.

Néhanapján az apa elfelejti, hogy a lánya is velük van az asztal alatt. Ekkor a lány mindenféle történetet hallhat apja Frankhonban töltött ifjú éveiről. Csaknem három évtizeden át utazott ebben az országban, és lelkeket gyűjtött Isten és Károly király számára, szász kisbabák generációit mentve meg attól, hogy továbbra is köveket imádjanak és a túlvilágon örökös szenvedés várjon rájuk. Károly serege előtt lovagolt, és egész városokat áldott meg, akiket vérfoltos menekültek értesítettek előre az eljövendőről. Néha éppen időben érkezett, amikor a katonák félelmének izzadsága már csaknem feláztatta a földet, ahol a pogányok térdre estek, és könyörögtek a megkeresztelésükért.

Nem mindenki fogadta el a felajánlott ajándékot, volt, aki a kardot választotta a megváltás helyett. Isteni lelkű apja azonban ezekért is megtette, amit tudott: imádkozott halhatatlan lekükért, amint testük kivérzett.

Károly 814-es halálakor ez a munka csaknem befejeződött. A legtöbb falu, amin az Angol Pap áthaladt, készséggel üdvözölte őt, és nemcsak áldását kérte, hanem tanácsait is egy saját, új templom megépítéséhez, meglátásait a szent napokról, a szentségekről és a tisztes keresztény élet helyes és helytelen gyakorlatáról. Néha olyan emberekre is akadt, akik még tartották a régi szokásokat, ám ezek ellenkezését is könnyen átfordította, amint megígérte nekik, hogy megtarthatják hagyományaikat, amennyiben tisztes keresztény neveket használnak és bálványaikat keresztre cserélik.

Egy ilyen helyen mentette meg annak az asszonynak a lelkét, aki nem sokkal később gyermeket szült neki. Hogy a lélek megmentése a közösülés előtt vagy után történt, sosem vált világossá. Abból az egzaltált modorból ítélve, ahogy a férfiak az együttlétekről beszéltek, az is lehet, hogy közben.

Anyja kivételes szépség volt (ezt a tényt az asztal mellett sosem említették, csak a piacon vagy a templomkertben, amikor az került szóba, hogy a lány az apjára ütött: mindketten sápadtak és vékonyak, mint a napra dobott széna), így senki sem vetette az Angol Pap szemére, hogy megtiporta. Nem lesz bosszú és vérfürdő, amennyiben gondoskodik a sértett család nagyvonalú megajándékozásáról és önként odébbáll. Esetleg az évenkénti életjáradék is szóba jöhet, tekintve, hogy micsoda házassági kilátásokat tett tönkre. Apja ezeket elutasította; felültette a nőt szekere saroglyájába, és a legközelebbi templomban feleségül vette.

Annak ellenére, hogy elhagyta hivatását, az érsek szép házat adományozott az Angol Papnak Mainz központjában szolgálatainak elismeréseként (és persze a titokzatos körülmények között szerzett harminchét Károly-fontnyi arany és ezüst kompenzációjaként is, amelyet az egyházmegyének adományozott). Alig kezdte el azonban élvezni új házát és családját, amikor égi büntetés érte el egy újszülött alakjában, aki olyan erővel és vehemenciával tört keresztül a szülőcsatornán, hogy az anyja meghalt, még mielőtt a pap az utca végéig ért volna, hogy valamelyik asszonytól segítséget kérjen.

Egy alkalommal, amikor az Angol Pap nem volt otthon, egy ember azt suttogta, hogy a halott asszony nyakában lévő kereszt hátulsó, bőre felőli oldalán egy pogány szimbólum volt. Egy kalapács, mondta egy másik. Nem az, mondta egy harmadik, hanem a boldog emlékű Bonifác által ledöntött pogány fa mása. Akárhogy is, közismert volt, hogy amikor a halottmosó asszony megfordította a keresztet, megégette magát. Azt is tudni vélték, hogy a segítő lány, aki a bűnös keresztet visszatette a halott nyakába, soha többé nem tudott beszélni: torka örökre elzáródott, amiért engedte, hogy egy ilyen kereszt a megszentelt helyre kerüljön.

Felnövekedve a gyermek megkérdezte apját, igaz-e, hogy anyja áldás nélkül halt meg. Apja ekkor két kezével mintegy satuba fogta fejét, amitől mindkét füle zúgni kezdett, és azt mondta: bűnös cselekedet a halaskofák pletykájára hallgatni. A lány nem mondta meg apjának, hogy ez a város legjobb és legbölcsebb embereinek pletykája, nehogy apja mindkét fülét kitépje a fejéből.

Tudás

A lányt Ágnesnek hívják az után a szent után, akit mágláyn elégettek, amikor lányból fiatal asszonnyá érett, a torkát pedig átszúrták, amiért visszautasította azokat a férfiakat, akik meg akarták erőszakolni. A gyerek egyszer megkérdezte apjától, vajon nem lett volna-e jobb az asszonynak, ha csak nyugodtan fekszik a férfiak alatt. Apja ekkor elmosolyodott, de azt válaszolta, nem kellene ilyet mondania. A szentek élete szent tanítás: nincs ennél jobb intés az életre.

– És a halálra – mondta Ágnes.

– Néha igen.

De Ágnes már tudja, hogy a szentek mindig meghalnak. És csak nagyon ritkán halnak meg nagy fájdalmak nélkül.

Azt nem tudja, hogy furcsa, ha egy lány olvas. Nem tudja mindaddig, amíg apja egyik vendége, egy Benedek-rendi szerzetes Fuldából észre nem veszi őt a tűz mellett, egy könyv fölé hajolva, és fel nem horkant, mintha emberre vadászó szarvast látott volna.

Nincs semmi haszna, csak sok bajt okoz, ha az asszonyok olvasnak, mondja ekkor a lány apjának, aki erre azt válaszolja: a barát saját rendje is arról ismert, hogy lányokat is tanít.

– A lányok a zárdába valók, és inkább megtaníttatnám velük kívülről az imákat és a himnuszokat, mintsem rontásnak tegyem ki őket – feleli a barát.

– A nagy Károly király maga is ragaszkodott a lányai neveléséhez.

– Ó, igen – bólint ekkor a szerzetes –, azok az erény példaképei.

Apja ekkor elvörösödik, és Ágnes azt hiszi, ott, helyben megüti a szerzetest. Ehelyett azonban inkább sört kér, és a beszélgetést az évek óta sorozatosan jelentkező jó aratásra tereli, amellyel Isten megáldotta az apátságot.

Ő maga nem beszél a szerzetessel, egyenesen rá sem néz. Most nyolcéves, és már nem sír mindenen, de már azelőtt is ijesztőnek tartotta a férfit, hogy az kezébe kapta a könyvét és kiabálni kezdett. Az összes, itt megforduló ember közül csak a Benedek-rendiek rémítik meg ennyire. Csuklyás, fekete ruhájuk vastagabb és hosszabb minden normális ruhánál. Leplezésre vannak tervezve. De vajon mit lepleznek? A hangjuk is mély és titokzatos, kivéve, ha izgatottak – mint ez is, itt –, amikor meg parancsolón kiabálnak, mintha egyenesen a Jóisten figyelmét kérnék maguknak. Ha rá tudná venni magát arra, hogy ezzel a bencéssel beszéljen, elmondaná neki, hogy annyi mindent hallott már ennél az asztalnál, hogy többet tud a bűnösökről és tetteikről, a világot sújtó ördögről, mint amennyit a fuldai kolostor összes könyve együttesen tartalmazhat.

Azt például nem könyvből tudja, hogy a szép és híres frankfurti templom egy pogány gyermek – egy korábbi hadúr lánya – maradványaira épült. Az apró csontok mellett aranyból készült bálványok és pogány isteneknek áldozott, égett állatmaradványok voltak. Tud arról az újszülöttről is, aki már születésekor is kárhozottnak számított, és holtan találtak rá az Altmünster apátság falain kívül. Ez sem szerepel egyik könyvben sem. Az asztalnál tereferélő férfiak egyetértettek abban, hogy a baba csak az egyik, falakon belül élő apácától származhatott. Közismert volt, hogy ott, bent szabados erkölcsű társaság lakik. Az egyik férfi javasolta, küldjenek oda bizottságot, amely minden ajtópecsétet megvizsgál, hogy megállapítsák, melyiket törték fel. Egy másik azt mondta, ha a jó hírnév lenne az iránytű, kiderülne, hogy ott, bent a legtöbb ajtót feltörték és ráadásul sokszor használták is őket. Egy harmadik hozzátette, hogy ha számítanának arrafelé az erkölcsök, egy ilyen delegációt isteni ajándéknak tekintenének.

Apja azzal vetett véget a vitának, hogy elmesélte azt a néhány éve történt esetet, amikor az apátnő a védenceit zsoltárokat énekelve vonultatta körbe a konvent falain, széttárt karjukkal keresztet formázva. Ha valamelyikük bűnös lett volna, bizonyára a mélybe hullott volna. De egyikük sem esett le. Viszont ezen isteni nővérek szenvedése és alázata arra indított egy helyi cselédlányt, hogy bevallja, ő szülte és tette ki a gyermeket.

– Azt javaslom tehát – fejezte be apja a történetet –, hogy azok, akik az apátság szent nővéreit szeretnék hibáztatni mindenért, előbb vessenek egy pillantást a saját, gyáva és tisztességtelen asszonynépükre.

Még valamit tanult Ágnes azon az éjszakán olvasás nélkül: a férfiak képesek egymást félholtra verni és aztán ismét gyengéd és törődő testvérként ölelgetni, még mielőtt feldagadt arcukon megszáradt volna a vér.

Éppen tegnap tudta meg, megint csak könyv nélkül, hogy a város északi szélén tisztes emberek nyugalmát zavarta meg valamilyen láthatatlan lény azzal, hogy köveket dobált a falaikra. A férfiak nem értettek egyet abban, hogy ez a lény visszajáró szellem vagy démon volt-e, de abban igen, hogy papot kellene hívni, hogy ezt megtudják.

Apja viszont beszélt egy olyan faluról, amit korábban meglátogatott, és ahol a pap megpróbált kiűzni egy szellemet, ami ettől csak jobban feldühödött. Most már hangja is van, és a faluban kódorog, mindenféle álhírt terjeszt, és viszályt szít a falubeliek között. Az előbbiben érintettek is jobban tennék, ha éjszakára a biztonságos házban maradnának és imádkoznának, ha a kövek dobálását hallják. Akármi légyen is az, bizony ráunna, ha semmilyen hatása nem lenne, és hamar továbbállna, hogy másutt kellemetlenkedjen.

A férfiak elfogadták ezt, ahogy általában mindig, de Ágnes látta, amit az apja nem: a combokon ökölbe szorított kezeket és a nyugtalan lábakat a csizmákban. Megfigyeléseiből tudja – bárcsak elmondhatná ezt a bencés szerzetesnek –, hogy a férfiak képesek egy dolgot mondani a szájukkal, miközben a testük teljesen másról árulkodik.

Míg a szerzetes és az apja továbbra is a betakarításról beszél, Ágnes a hátsó ajtón kimenekül, el a szakács és a főzőüstök felett izzadó szolgálók mellett, és a konyhakert legrejtettebb zugába bújik. Nemsoká esteledik, a szerzetes imára vonul, és más emberek jönnek, lesz sör és pörkölt, és titkok apró morzsái.

Fogai közt egy hajtás édesköményt tartva és lábujjai között frissen ásott földdel, bogarak és giliszták után kutatva kiles a káposztasorra. Nincs szerencséje: minden mászó és repülő szerzet az udvart elválasztó kerítésen levő lyuk közelében gyűlt össze. Ágnes óvatosan átevickél a kerten, vigyázva, hogy ne taposson a póréhagymára és a mángoldra, nehogy aztán a szakács barackot nyomjon a fejére.

Egy kiterített kismacskát lát, mintha a finom szőrzetű hasára eső meleg napsütést várná. Nagyon aranyos, szeretetreméltó dolog, kivéve az oldalán éktelenkedő mély sebet, amelyen rovarok sokasága zümmög. Ágnes elriasztja a röpködőket, bár azok csak a keze mögé szállnak, készen arra, hogy amint leereszti kezét, ismét csatlakozzanak a földön csúszó-mászókhoz.

Tudja, hogy a kismacskák meghalnak. Legtöbbjük megfullad, még mielőtt egy olyan világra nyitná a szemét, ami semmit sem tartogat számára. Az ittenit egy kiöregedett egerész helyett tartották meg, amelyiknek elment az étvágya. Mindezt tudja.

Tudni valamit nem ugyanaz, mint megérteni. Megsimogatja a kismacska puha hasát. Ez most nem is olyan puha, mint lehetne, és egyáltalán nem meleg. Olyan hideg és kemény, mint a mellete lévő kerítés. És olyan holt. Egyáltalán nem is kismacska.

Halottnak lenni annyi, hogy nem az vagy, ami voltál. Azt jelenti, hogy nem is vagy.

Vajon az apja tudja ezt? Biztosan, de akkor hogyan tudja az életét folytatni?

Minden nap visszamegy megnézni ezt a dolgot, ami egy kismacska volt, látja, hogy egyre kevésbé hasonlít önmagára. Inkább már csak egy szag. Leginkább lakoma más élőlények számára. Egyre inkább egy meghatározhatatlan szőrcsomó meg belek, amelyek a földbe süppednek. A talaj, amin ő maga is alszik, sétál vagy eszik, ilyen dolgok tömegével van tele. Azelőtt ugyanazt csinálták, mint ő, kivétel nélkül mindegyik, de most mindegyik szétoszlik odalent, húsa talajjá válik.

Köztük van az ő dicső anyja is, akivel soha nem találkozott, de akinek neve szent. Hogyan – teszi fel rémülten az Úrnak a kérdést ébren fekve az ágyában –, hogyan fog anyám megismerni engem a mennyországban, ha az ő szeme is vízzé vált a fejében? Sőt, addigra talán az egész feje is víz lesz. Az anyám, aztán hamarosan az apám! Aztán én! Mindannyian földdé és sárrá válunk, aztán semmi.

Az asztalon levő hús nem különbözik attól, ami a föld alatt oszladozik, és attól sem, ami az ő testét alkotja. Már meg sem meri érinteni magát, mert visszariasztja a gondolat, hogy mások húsát megemésztve az övé több lesz. Az apja parancsolja neki, hogy egye meg, amit felszolgáltak neki. Ezt elutasítja. Apja dühbe gurul. Semmi hatása. A legsötétebb idők képe messze riasztóbb neki, mint az, amit az emberek puha keze mérhet rá.

Apja ekkor eltiltja az olvasástól, és ágyba parancsolja, még mielőtt a vendégek megérkeznek.

Egyhetes hercehurca után aztán megeszik egy szelet birkahúst. A gyermek született aszkéta, örvendezik az Angol Pap magában, minden élvezetet megvon magától, csak hogy nyugodtan tanulmányozhassa a traktátusokat.

Nem sokkal később szakadó esők fákat téptek ki és vetéseket mostak ki a földből, és a házak felét minden, bennük lévő holmival együtt egyesítették az áradó Rajnával. A megfulladt emberek és állatok ezután napokig fel-le bukva úsztak a város folyóvá vált utcáin. Amikor aztán az esőzések annyira csendesedtek, hogy az élők kimerészkedtek összegyűjteni a holtakat, a templomkertből kimosott és a fák gyökerein felnyílt koporsókat találtak, köveket és háztetőket. Így aztán a frissen elhaltak mellett, akiket víz és szenny borított, az oszlás különböző állapotaiban lévő holttestek úsztak.

A halál, amely most mint a legfelfoghatatlanabb borzalom mutatkozott be, általános rothadássá vedlett.

A kereszténység szíve

A Mainznak nevezett város egykor Mogontiacum volt, római katonai erődítmény, és Germania Superior provincia fővárosa. Apja megmutatta neki a helyet, ahol a római fal egykor párhuzamosan futott a Rajnával. Elhaladnak az utat szegélyező raktárak mellett, amelyek arra várnak, hogy megteljenek a folyón érkező árukkal, és a műhelyek mellett, amelyek az ugyanezekre a hajókra rakandó árukat előállítják. Ágnes, ha kinyitja és becsukja a szemét, azonnal látja az óriás falat és a római katonákat a fényesre súrolt mellvértjeikben. Valójában soha nem látott római falat, katonát vagy mellvértet sem, de a képzeletében tisztán megjelennek.

Apja nem szereti, ha a római időkbe réved. Gondolatait afelé kellene fordítania, ami ezután következett: Klodvig, a pogány király eljövetele, aki igaz hitre tért, és Istennel az oldalán egyesítette a frank törzseket. Ágnes nem tudja Klodvig vagy katonái képét úgy maga elé idézni, ahogy a rómaiakét. Nem tudja azt sem, hogy ezek a férfiak viseltek-e egyáltalán páncélt, nemhogy fényes mellvértet. Szeretne viszont látni egy olyan képet Klodvigról, amely azon a napon ábrázolja, amikor keresztény lett. Szeretné látni őt, ahogy felesége, Klotild mellett térdel, aki már előtte keresztény volt, és elvezette Klodvigot Istenhez.

Talán nem tévedés az állítani, gondolja Ágnes, hogy Klotild a felelős azoknak a megmentett lelkeknek a millióiért, amiért a férjét szokták méltatni. Nem lenne tévedés, de bölcs dolog sem, hiszen a férfiak a női szenteket inkább áldozatként, mint hősként tisztelik. Ezt már apja asztala mellett értette meg, amikor nem tudta megállni, hogy ne szóljon bele a férfiak beszédébe: ragaszkodott ahhoz, hogy Ausztriai Brünhilda építette újra és erősítette meg a frankok nyugati birodalmát, miközben Klodvig férfi leszármazottai csak marakodtak és háborúztak.

– Ha ennyi mindent tudsz, gondolom, azt is tudod, hogy végezte az a bosszúálló vénasszony – mondta az apja, és ebben a pillanatban úgy tűnt Ágnesnek: a férfiak az ujjongó tömeg, ő meg a vad lovak közé kötözött nagy királyné, akit szétszakítottak.

Akárkit illet is köszönet érte, tény, hogy amikor Ágnes megszületett, Mainz már az áldott és dicső frank királyság keresztény népességének szíve volt. Apja asztalánál gyakran elhangzott, hogy a helyi érsek – apjának közeli barátja, egyike annak a hét férfinak, akik a császár megválasztásáért felelnek – szentséges életvitel és hatalom szempontjából csak a római pápának szekundál. És valóban, mivel a legtöbb frank soha életében nem megy messzebbre az Alpok déli határainál, nemhogy Rómáig eljusson, a mainzi érsek szentség és hatalom. A legtöbben nem is tudnak semmit a helyi székesegyház és a Konstantin császár által emelt római Szent Péter-bazilika közötti különbségről; egyik olyan, mint a másik.

Mainz tehát a birodalom kicsit több, mint tízmillió lakosa számára a világ legfontosabb helye volt. Ez az a hely, a világon a legfontosabb, amely napközben, amikor apja mindenféle befolyásos embereket látogat meg, Ágnes játszótere. A folyó menti út az odaképzelt nagy fallal és a római katonákkal, de a raktárházak közötti utak és sikátorok, a város igazi labirintusa is a mindenütt elszórt fatemplomokkal, amelyek az érseki kőtemplom játék változatainak tűnnek. És ott van az árusító standok végtelen összevisszasága: némelyik egy dolgot árul, illatfüstölőt vagy szagos gyertyát, mások meg bármit, ami hozzájuk érkezett a folyami kereskedők révén. Egy üzletben megtalálható spanyol szappan, egy tekercs kötél vagy akár egy sivatagi szent leszáradt lábujja. A standok mögött igazi boltok vannak, ahol a tehetősebb kereskedők élnek és árusítanak, legtöbbjüknél felveri az udvar porát néhány csirke vagy liba, néhol akár egy sereg disznó vagy birka is. Különben is a gágogást, a bégetést, a röfögést és a vakarózást napközben általában túlharsogja az állatok gazdáinak, gondozóinak, vásárlóinak vagy éppen elfogyasztóinak társalgása, kiabálása, éneklése vagy szitkozódása.

Apja nem az egyetlen ember, akit származása alapján ismernek ebben a főként bevándorlók és vándorok által lakott városban. Sőt, a város legsűrűbben lakott bugyrában is nehéz lenne olyat találni, aki egyheti lovaglásnyi távolságra született a várostól. Mindenki, aki Albion vagy Írország és Róma között közlekedik, átmegy Mainzon, ahogy azok is, akik északról vagy keletről érkeznek. Sokan csak annyi ideig maradnak, amíg szekereiket vagy hajóikat kirakodják, mások viszont szívesen töltenek hosszabb időt olyan helyen, ahol a legtöbb nyelven beszélnek, és ahol mindenféle kenyeret vagy pörköltet készítenek. Bár a római templomok és apátságok száma nagyobb az írekénél, az utóbbiak is megtalálhatók még itt, és persze mindkettő otthont kínál a kereszténység bármely ágából érkező papoknak és szerzeteseknek.

Az apja asztalánál dolgozó szolgálólányok hol közeli faluból származnak, hol pedig messzebbről, északról vagy keletről. Mindig fiatalok és csinosak viszont, ám csak ritkán marad bármelyik is annyi ideig, hogy Ágnes akár csak a nevüket is megtudja.

Néha vannak itt más gyerekek is, akikkel Ágnes játszhat, bár az ő szabadságuk csak addig terjed, amíg az őket foglalkoztató üzletág vagy a betakarítás ezt megengedi. Az egyetlen gyerek, aki nagyjából annyira szabad minden kötöttségtől, mint Ágnes, Frix, akinek az anyja szintén szülésben halt meg, az apja pedig, aki éjjeliőr, egész nap alszik. A fiú vele egyidős, ugyanolyan magas, mint ő, és nagyjából egyformán teljesítenek, amikor bestiát játszanak: élet-halál küzdelmet folytatnak, mindketten az oroszlán szerepében; a karmolás, hentergés vég nélkül folytatódik, és egyikük sem adja fel. Ágnes gyakran összekarmolva és zúzódásokkal tele ér haza, a nadrágja csupa sár, haja pedig tele fűvel, és összeragad a portól. Az apja nem törődik ezzel, bár néha a szakács vagy egy szolgáló ráförmed, hogy mosakodjon meg.

Apja a tizedik életévében ajándékba adja neki az egyik legjobb Bestiarium másolatát, és mivel Frix nem tud olvasni, Ágnesnek kell elmagyaráznia a fiúnak a különböző állatok erősségeit és gyengeségeit. Az oroszlánokat például azonnal megöli a tüskés bozót! Tiszta őrültség tehát a bestiában olyan állatot választaniuk, amit ilyen könnyű megölni.

A páva ezzel szemben halhatatlan, amiért elvileg jó lenne ezt választani, ugyanakkor nagyon gyenge, és semmilyen harci képessége sincs. Egy gilisztán vagy patkányon kívül minden mással örökké tartana a versengés, persze az oroszlános verekedés öröme nélkül.

Az elefántnak elég, ha a lábát az ellenfél bármely részére teszi, és azt mondja, hogy „trapp”; aki a lába alatt van, annak azonnal a földre kell esnie, mintha széttaposták volna. Gyengesége viszont, hogy nincs térde, ha elesik, nem tud ismét felállni.

A párduc félemetesnek néz ki, de ő valójában a vadállatok legédesebbikje, akinek illatos a lehelete, és ez ellenálhatalanul hozzá vonz más állatokat. Amikor ezt elmondta Frixnek, Ágnes nem tudott ellenállni, és odaszaladt hozzá, kérve, hogy megszagolhassa a leheletét. A fiú beleeggyezett, és addig pöfékelt Ágnesre, amíg mindketten gurultak a nevetéstől.

Békésen játszottak párduc és pávát azon a késő szeptemberi, édesen illatozó délutánon is, amikor Frix apja, aki ahelyett, hogy szokás szerint aludt volna, valami napközbeni ügyét intézte, hirtelen üstöküknél fogva felhúzta őket, és rákvörösre verte a talpukat. A fülüknél fogva mindkettejüket végighurcolta az egész városon, és bár Ágnest kiküldték a házból, mégis hallotta, amint az éjjeliőr azt mondja az Angol Papnak, hogy nem kellene hagynia a lányát kint henteregni az erdőben, mint holmi istentelen pogány. Bizonyos foltokat még a leghatalmasabb barát sem tud eltüntetni, tette hozzá az őr.

Halkan kopogtat Frix ablakán, de nem kap választ. Aztán rátalál a fiúra, amint más gyerekekkel játszik a kedvenc szedresük mellett, de mindannyian kerülik őt.

Elszalad mellettük egészen a sűrű erdő széléig, ott megáll. Egész életében azt mondták neki, hogy félnie kell attól, ami ezen túl leselkedik: eszelősök, banditák és gyilkos északi vademberek, ahogy az apja mondja. Faunok, zsebtolvajok és fej nélküli lovasok, mondják a piaci kofák. Inkább a faunok és a zsebtolvajok, mint Frix üres tekintete. Boldogan vállalja a banditákkal és északi vademberekkel járó rizikót – sőt még csatlakozhat is hozzájuk! –, semmint összekoszolja a térdét, visszacsúszva azokhoz a kölykökhöz.

Mélyet lélegzik, kiegyenesíti a hátát, és szándékosan átlépi a fák vonalát. Úgy érez, ahogy a szentekről szóló történetekben is történik: amikor valamelyik felmegy a mennybe, az egész durva és hangos emberi világ egy csapásra feledésbe merül. Most hirtelen számára is megszűnnek ezek, és ott van, ahová való. A puha és vastag, arany és vörös színekben játszó lombszőnyegen fekszik, látja, hogy a bükkfák fent még több lombot viselnek, mint amennyit a földnek adtak; mindegyik halvány törzset óriás lombfelhő veszi körül olyan színekben játszva, amit egy király is megirigyelne. Szemét nagyra nyitja, majd becsukja, úgy hiszi, a fák szellemei csak az ő kedvéért táncoltatják a fényeket az ágakon keresztül.

Hamarosan a talaj hidege kezd átszűrődni a csontjaiba, ekkor beljebb fut a birodalmába, és mászni kezd. Itt a fák öregebbek a római romoknál is, törzsük olyan, mintha óriások lába nőne ki a kövek közül. Amikor Bonifác egy tölgyet imádó hesseniekre akadt, meglendítette baltáját, és a fa törzsébe vágta. Isten ekkor megmutatta, kinek az oldalán áll, és ledöntötte a fát. A lány számára rejtély, hogy Isten miért döntene ki egy fát, hogy megmutassa a hatalmát, hiszen már sokkal nagyobb erőt mutatott a fa és környezetének létrehozásával. Ehhez képest rombolni sokkal könnyebb.

A szent húsvét havában megbetegedett, és apja felfogadott mellé egy asszonyt, hogy a következő tél folyamán a házban tartsa. Ez nem zavarta volna annyira, ám ilyenkor kevesebb a vendég, és nem érkeznek új könyvek sem. Agya olyan lett, mint egy barlang: saját gondolatai vég nélkül visszhangzottak, furává és elborzasztóvá váltak magányukban.

Amikor visszament az erdőbe, egy alomnyi csíkos és cserfes kismalac üdvözölte. Megetette őket a zsebében lévő kenyérdarabkákkal, és hamarosan annyira összeszoktak, hogy akár egy ágon hintázott, akár a patak mellett feküdt, mindig megtalálták, és meglepően puha orrocskájukat testéhez böködték, hogy aztán simogassa és vakargassa őket. Előrefutnak előle, majd hirtelen visszafordulnak, hogy biztosak legyenek benne, utánuk megy. Nem törődnek a kereskedők vagy a legelő birkák által kitaposott ösvényekkel, ugyanolyan egyszerűen átmennek a sűrű bozótoson, mint a csúszós gyékényesen. A mézgyűjtők által megjelölt fák ugyanolyanok számukra, mint azok, amiket még nem ugráltak körül, vagy amikre még nem mászott fel. Ágnes utánozza őket, lassan a földre ereszkedik, szimatol, orrát a levelek közé dugja, és hentereg. Megszokja az oszló levelek szagát, jó érzéssel tölti el, ha hajába ragadva találja őket esténként az ágyában.

Egy alkalommal négy órán át nyugodtan fekszik, az erdő elfelejti, befogadja, és megengedi neki, hogy megfigyelje az ujjnyi nagyságú, aranyfoltos gyíkokat, ahogy előbújnak egy fa leeső háncsdarabja mögül. Hamarosan megismeri a léprigó pontos hangját, ahogy összecsapja csőrét, a barázdabillegető farka körül örvénylő levegő hangját és a giliszták által frissen átfordított föld illatát.

Csendben fekszik, és Istennel beszélget. Ez nem ima. Ez utóbbi olyan rítus, amit otthon végez vagy térden állva a templomban, ennek tárgya távoli és érdektelen. Az erdőben azonban Isten olyan közeli, mint a fa háncsa és a levelek. Vele együtt mozog minden levegővétele rezdülésében.

Április van, és az erdőben úgy pezseg az élet, mint piacnapon a város közepén. Lila, rózsaszín és fehér rügyeken-virágokon hízó méhek és pillangók viselik az idei alma vagy harangvirág álruháját. Egy szöcske átlátszó és finom szárnya megvillan egy üdezöld ágon, az imára kulcsolt szép kis kezek túl közeliek, így gyorsan továbbrepül. Ó, Isten valóban igazi kópé, hogy megengedi a pogány mesék lényeinek, hogy az ő keresztény erdejében éljenek és viruljanak.

Finom szimatolást érez a lábánál, és odahajol, hogy felemelje a kismalacokat, de látja, hogy azok csíkjai eltűntek, és már régen nem férnének el a kezében. Felkiált, mint amikor apja a fülére csapott. Kis barátai hamarosan gyilkos szörnyek lesznek. Testük már most olyan erős, hogy könnyűszerrel elintéznének egy kutyát. Vagy egy gyereket. Lassan végighúzza lábát a földön, rájuk kiált: „csu, csu, csu!” Azok persze azt hiszik, hogy ez most játék, és a lába előtt, mögött és körül hemperegnek. Rémülten rúg egyet a legnagyobba, és az sivítva beszalad a sűrűbe. Mind a négy követi, visítva nyugtázva a lány árulását.

Ez bizony nem egyszerű móka, hanem barbár csalás. Édes babáknak álcázni a gyilkosokat. Édes Uram, barátom, bajkeverésed még elveszejt!