Borítószöveg

A Viktor Frankl által alapított egzisztencialista analízis Freud pszichoanalízise és Adler individuálpszichológiája után a harmadik legjelentősebb bécsi pszichoterápiás irányzat, amelynek Irvin D. Yalom, a Stanford Egyetem professzora a legmodernebb tolmácsolója. Ahogy Jerome D. Frank, a Johns Hopkins Egyetem pszichiátere írta, Yalom professzor hatalmas klinikai tapasztalata, melyet érzékenyen és széles látókörűen értékel és integrál, kiváló teljesítményt eredményezett. Irvin D. Yalom elegáns, világos és szellemes stílusa lehetővé teszi, hogy művét ne csak a napi gyakorlatot folytató segítő foglalkozásúak, hanem az emberi élet lehetőségei iránt érdeklődő laikusok is élvezettel olvashassák.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Irvin D. Yalom: Existential Psychotherapy
BasicBooks, 1980

Fordította Adorján Zsolt

Copyright © 1980 by Yalom Family Trust
First published in the United States by Basic Books, a member of the Perseus Books Group
Hungarian translation © 2014 by Animula
Magyar kiadás © 2017, 2019, 2023 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Váradi Zsolt

Harmadik kiadás
ISBN 978-963-633-072-9

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette és az eredetivel egybevetette Nagy Mónika Zsuzsanna
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
Tördelte tété

ISBN 978-963-633-072-9

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Marilynnek – mindenféle okból

1. Fejezet
Bevezetés

Jó néhány évvel ezelőtt egyszer beiratkoztam néhány barátommal egy főzőtanfolyamra, amit egy örmény asszony és idős segédje tartott. Mivel nem beszéltek angolul, mi meg nem beszéltünk örményül, elég nehezen értettük meg egymást. Szemléltetve tanított; néztük – és igyekeztünk megjegyezni –, hogyan készíti el a csodálatosabbnál csodálatosabb padlizsán- és bárányhúsételeket. De a mi receptjeinkből hiányzott valami; bárhogy is próbálkoztunk, nem tudtunk az övéhez fogható ételt készíteni. „Mi lehet a titka – tűnődtem –, mi adhatja azt a különleges ízt az ételeinek?” Sokáig nem találtam választ, mígnem egyik nap, amikor a megszokottnál is nagyobb gonddal követtem a konyhai történéseket, megfigyeltem mesterünket, amint méltósággal és teljes összpontosítással készített egy ételt. Adott pillanatban aztán átadta a segédjének, aki szótlanul, feltűnés nélkül kivitte a konyhába, feltette a tűzhelyre, és többmaréknyi fűszert adott hozzá. Meggyőződésem, hogy ezekkel a titkos „adalékokkal” magyarázható a különbség.

Amikor a pszichoterápián, különösen a sikeres pszichoterápia létfontosságú alkotóelemein gondolkozom, gyakran eszembe jut ez a főzőtanfolyam. A hivatalos diskurzus, a szakcikkek és előadások megfogalmazásában a terápia precíz, szisztematikus folyamat gondosan behatárolt szakaszokkal, stratégiai technikai beavatkozásokkal – az áttétel módszeres kialakítása és feloldása, a tárgykapcsolatok elemzése, a belátást nyújtó értelmezések alapos és racionális programja. Ennek ellenére mélységesen meg vagyok győződve arról, hogy amikor senki sem látja, a terapeuta beleszórja a „titkos adalékokat”.

De mik ezek az „adalékok”, ezek a megfoghatatlan, „nem hivatalos” extrák? Nem szerepelnek a hivatalos elméletben, nem írnak róluk, nem tanítják őket. Gyakran a terapeuták számára sem tudatosak, mégis, minden terapeutának ismerős a helyzet, amikor ő maga is értetlenül áll a beteg javulása előtt. A kritikus alkotóelemeket nehéz leírni és még nehezebb meghatározni. És vajon meghatározhatók-e és taníthatók-e egyáltalán az olyan tényezők, mint a részvét, a „jelenlét”, a törődés, az őszinte odafordulás, a páciens mélyebb megérintése vagy a – mind közül legmegfoghatatlanabb – bölcsesség?

A modern pszichoterápia egyik első esetleírása kitűnően példázza, hogyan kerülik el a terapeuta figyelmét ezek az extrák.[1] (A későbbi feljegyzések már nem relevánsak ebben a tekintetben, mivel a pszichiátriában olyannyira elméleti alapokra helyezték a terápia megfelelő levezetésmódját, hogy a „nem hivatalos” extrákat száműzték az esetleírásokból.) 1892-ben Sigmund Freud egy fiatal nőt, Elisabeth von R.-t pszichogén járászavarral kezelt. A terápia sikeres volt, és Freud a sikert kizárólag az abreakciós (lereagálásos) technikával magyarázta: a tünetokozó tudattalan vágyakról, gondolatokról beszéltetve a pácienst megszabadult azok nyomásától. Ennek ellenére ha valaki áttanulmányozza Freud jegyzeteit, meglepődik terápiás tevékenységei széles skáláján. Például az említett esetben azt tanácsolta Elisabethnek, hogy keresse fel a nővére sírját vagy látogassa meg a fiatalembert, akit vonzónak talált. „Baráti módon gondot fordítottam jelenlegi körülményeire”,[2] írja vele kapcsolatban Freud, és Elisabeth érdekében felvette a kapcsolatot a családdal: beszélt az anyjával, és „könyörgött” neki: üljön le néha a lányával, hogy az időnként kiönthesse a lelkét. Az anyától megtudta, hogy Elisabeth nem mehet férjhez elhunyt nővére férjéhez, és közölte a hírt a pácienssel. Segített megoldani a család zavaros anyagi helyzetét. Arra ösztönözte Elisabethet: fogadja el, hogy a jövő mindenki számára elkerülhetetlenül bizonytalan. Újra meg újra megvigasztalta, mondván, nem felelős akaratlan érzéseiért, és az emiatt érzett bűntudat és mély lelkiismeret-furdalás éppen magas erkölcsi tartásról tanúskodik. Végül, a terápia befejezése után, Freud megtudta, hogy Elisabeth hivatalos egy zártkörű táncmulatságra, és szerzett egy meghívót a saját részére is, hogy tanúja lehessen, „amint kitáncolja magából a múltat”. Óhatatlanul felmerül a kérdés: valójában mi segített R. kisasszonynak? Nekem mindenesetre meggyőződésem, hogy a Freud által használt adalékok hatékony beavatkozások voltak, éppen ezért komoly hiba lenne kizárni őket az elméletből.

Ebben a könyvben célom egy olyan pszichoterápiás megközelítés – elméleti szerkezet és e szerkezetből adódó technikák – előterjesztése, ami a terápia említett extráit is befoglalja az elméleti keretbe. A megközelítés elnevezése, az „egzisztenciális pszichoterápia” nem tűri a tömör meghatározást, mivel ez a megközelítés nem empirikus, hanem mélyen intuitív alapokon áll. Elöljáróban megadok egy formális meghatározást, amit a könyv hátralevő fejezeteiben részletesen ki fogok fejteni: az egzisztenciális pszichoterápia a terápia egy olyan dinamikus megközelítése, ami az egyén létében gyökerező félelmekre fókuszál.

Meggyőződésem, hogy a tapasztalt terapeuták zöme, ideológiai elkötelezettségétől függetlenül, az itt bemutatásra kerülő egzisztenciális belátások közül többet is alkalmaz. Többségük tudja például, hogy a végesség felismerése gyakran lényeges belső változást katalizálhat, hogy a kapcsolat gyógyít, hogy a páciensnek kínszenvedés a választás, hogy a terapeutának elő kell segítenie a páciens „tenni akarását”, illetve hogy igen sok páciens érzi az életét céltalannak.

Az egzisztenciális megközelítés azonban több holmi akaratlanul alkalmazott finom hangsúlynál vagy rejtett perspektívánál. Az elmúlt években tartott különböző témájú előadásaim során sokszor feltettem a kérdést: „Ki tartja önök közül egzisztenciális beállítottságú terapeutának magát?” A hallgatóság számottevő része, általában több mint a fele, pozitív választ adott. De amikor ugyanezektől az emberektől azt kérdeztem, „Mi az egzisztenciális megközelítés?”, nem nagyon tudtak válaszolni. A terápiás megközelítések definíciója ügyében a terapeuták nyelvezetét aligha lehet világosnak nevezni, de azzal a homállyal és zűrzavarral, ami az egzisztenciális megközelítést övezi, semmi sem kelhet versenyre. A terapeuták olyan pontatlan és szemmel láthatóan nem odaillő fogalmakkal társították az egzisztenciális megközelítést, mint „hitelesség”, „találkozás”, „felelősség”, „választás”, „humanisztikus”, „önmegvalósítás”, „középpontba helyezés”, „sartre-i” és „heideggeri”. Sok szakember jó ideig kusza, képlékeny, irracionális és romantikus szemléletnek tekintette, ami nem is annyira tudományos nézőpont, hanem „jogosítvány” az improvizációra – valami, ami megengedi a fegyelmezetlen és ködös elméjű terapeutáknak, hogy „tegyék a dolgukat”. Reményeim szerint sikerül bebizonyítanom: az ilyen és ehhez hasonló következtetések alaptalanok, és az egzisztenciális megközelítés értékes, hatékony pszichoterápiás paradigma, éppolyan racionális, koherens és szisztematikus, mint bármelyik másik.

Egzisztenciális terápia:
a dinamikus pszichoterápia egy formája

Az egzisztenciális terápia a dinamikus pszichoterápia egy formája. A „dinamika/dinamikus” kifejezés a mentális egészség terén gyakran használatos, mint például a „pszichodinamika” szóban; ahhoz, hogy valaki megértse az egzisztenciális megközelítés alapgondolatát, tisztában kell lennie a dinamikus terápia jelentésével. A „dinamikus” szónak van egy köznyelvi és egy szakmai jelentése. Köznyelvi értelemben (a görög dunasthai, ’erősnek, hatalmasnak lenni’ szóból) energiára és mozgásra utal (dinamikus labdarúgó vagy politikus, dinamó, dinamit). A szaknyelvben azonban más a jelentése, ha ugyanis nem így lenne, milyen minőséget tulajdonítana a terapauta a „nem dinamikus”-nak? Netán azt, hogy lassú, lomha, mozdulatlan vagy tehetetlen? Nem, a szó szaknyelvi jelentése más, és mindenképpen köze van az „erő” fogalmához. Freud legjelentősebb hozzájárulása az emberi lélek megértéséhez a pszichés működés dinamikus modellje volt: az egyénben egymással szemben álló erők működnek, és a gondolatok, az érzelmek, a viselkedés – mind az adaptívak, mind a kórosak – ezekből az ütköző erőkből származnak. Mi több – és ez rendkívül fontos –, ezek az erők a tudatosság különböző szintjein működnek; akadnak közöttük teljesen tudattalanok is.

Vagyis az egyén pszichodinamikája az egyénben működő különböző tudatos és tudat alatti erőket, motívumokat és félelmeket foglalja magában. A dinamikus pszichoterápiák a lelki működés e dinamikus modelljén alapuló terápiák.

Eddig rendben is volna. Az egzisztenciális terápia, amint azt be fogom mutatni, kényelmesen beleillik a dinamikus terápiák kategóriájába. De mi van akkor, ha feltesszük a kérdést: Milyen erők (és félelmek meg motívumok) ütköznek egymással? Mi a tartalma ennek a belső, tudatos és tudat alatti harcnak? Ez az a pont, ahol az egzisztenciális terápia elválik a többi dinamikus terápiától. Az egzisztenciális terápia alapvetően eltérő szemlélettel közelít az egyénben működő erőkhöz, motívumokhoz és félelmekhez.

Soha nem könnyű meghatározni a legmélyebb belső konfliktusok pontos természetét. A problémás beteggel foglalkozó klinikus ritkán tudja eredeti formájukban vizsgálni az elsődleges konfliktusokat. A beteg félelmek bonyolult készletét alakítja ki: az elsődleges félelmeket az elfojtás, az eltolás és a szimbolizáció különböző rétegei temetik maguk alá. A klinikusnak a szorosan összekuszálódott szálak egy olyan klinikai képével kell megbirkóznia, amit nem könnyű kibogozni. Az elsődleges konfliktusok azonosításához a hozzáférés számos útvonalát kell igénybe venni – elmélyülést, álmokat, rémálmokat, elsüllyedt élmények felvillanásait, belátást, pszichotikus tüneteket, a kisgyermekek tanulmányozását. Később megvizsgáljuk ezeket az utakat, most azonban hasznosabb lehet egy sematikus ismertetés. Az egyénben meglévő eredeti konfliktusra vonatkozó három ellentétes nézet – a freudi, a neofreudi és az egzisztenciális – rövid áttekintése ellenpontozva mutatja be a pszichodinamika egzisztenciális megközelítését.

A freudi pszichodinamika

Freud szerint a gyermeket veleszületett ösztön-erők irányítják, melyek mint rügyből a levél, bomlanak ki a pszichoszexuális fejlődés ciklusa során. A konfliktusok több fronton is megnyilvánulnak: ösztön-párok kerülnek összeütközésbe (az én-ösztönök a libidinális ösztönökkel vagy – a második elméletben – Erosz Thanatosszal); az ösztönök ütköznek a környezet igényeivel, majd később – miután a gyermek ezeket az igényeket elfogadja a sajátjainak, vagyis internalizálja – a felettes-énnel; a gyermeknek választania kell az azonnali kielégülés iránti belső késztetés és a valóságelv között, amely a kielégülés késleltetését követeli meg. Az ösztönök által irányított egyén ennélfogva harcban áll a világgal, ami akadályozza a veleszületett agresszív és szexuális vágyak kielégítését.

A neofreudi (interperszonális) dinamika

A neofreudisták – elsősorban Harry Stack Sullivan, Karen Horney és Erich Fromm – más olvasatát adják az egyén alapvető konfliktusának. A gyermek nem előre programozott ösztönei által irányított lény, hanem olyan, aki a temperamentumhoz és az aktivitási szintekhez hasonló semleges kvalitásokon túl teljes mértékben a kultúra és a környezet terméke. Karakterének szerkezetét alapvető biztonságigénye – a mások elfogadása és jóváhagyása utáni igény – és a biztonságot nyújtó, fontos felnőttekkel létrejövő kapcsolatainak minősége határozzák meg. A gyerekben, jóllehet nem áll ösztönei irányítása alatt, hatalmas veleszületett energia és kíváncsiság van, testi ártatlansággal és belső növekedési potenciállal rendelkezik, és a szeretett felnőttek kizárólagos birtoklására vágyik.[1] Ezek a tulajdonságok nincsenek mindig összhangban a fontos felnőttek igényeivel, és a központi konfliktus e természetes növekedési hajlam, valamint a gyermek biztonság és elfogadás iránti igénye között áll fenn. Szerencsétlen esetben, ha a szülők annyira elmerülnek saját neurotikus küzdelmeikben, hogy nem tudnak biztonságot nyújtani a gyereknek, és önálló fejlődését sem tudják ösztönözni, komoly konfliktusok alakulhatnak ki. Egy ilyen küzdelem során a fejlődésbeli növekedés mindig alárendelődik a biztonságnak.

Egzisztenciális pszichodinamika

Az egzisztenciális hozzáállás egy más típusú alapkonfliktusra fekteti a hangsúlyt: nem az elfojtott ösztönökkel és nem is a fontos környezettel szembeni küzdelemre, hanem az abból fakadó konfliktusra, hogy az egyén szembesül létének adottságaival. A lét „adottságain” bizonyos végső, megoldandó problémákat értek, olyan sajátosságokat, amelyek elválaszthatatlan velejárói az emberi létezésnek.

Hogyan tárható fel ezen adottságok természete? Bizonyos értelemben nem nehéz a feladat. A módszer az elmélyült önelemzés. A feltételek egyszerűek: magány, csend, nyugalom, és elszakadás a világunkat kitöltő napi rutintól. Ha „zárójelbe” tudjuk tenni a hétköznapi világot, ha mélyen elgondolkodunk a világban elfoglalt „helyünkről”, a létezésünkről, korlátainkról és lehetőségeinkről, eljutunk egy olyan területre, ami minden másnak az alapja: rátalálunk a lét tényeire, arra a mélystruktúrára, amit a továbbiakban „végső problémákként” említek. Ezt az önvizsgálatot gyakran bizonyos kényszerítő élmények, „határhelyzetek” is beindíthatják: olyan szituációk, melyekben az egyén szembesül saját halandóságával, bizonyos visszavonhatatlan döntésekkel vagy valamely, addig alapvetőnek vélt sémájának összeomlásával.

Ez a könyv négy végső aggodalommal foglalkozik, melyek: a halál, a szabadság, az elszigeteltség és a jelentésnélküliség. Az egzisztenciális dinamikus konfliktus tartalmát az adja, hogy az egyén szembesül e négy életproblémával.

Halál. A legnyilvánvalóbb, a legkönnyebben belátható végső probléma a halál. Most élünk, de egy nap megszűnünk létezni. Eljön a halál, és nincs menekvés előle. Szörnyű igazság ez, és mi halálfélelemmel fogadjuk. Spinoza szavaival: „minden lény létének fenntartására törekszik”[3]; a központi egzisztenciális konfliktust a halál elkerülhetetlenségének felismerése és a lét folytatása iránti vágy közötti feszültség szüli.

Szabadság. A következő, kevésbé megfogható végső probléma a szabadság. Felfogásunkban a szabadság egyértelműen pozitív fogalom. Hát nem az emberiség szabadságvágyáról és szabadságharcairól szól a történelem? A végső indíték perspektívájából nézve azonban a szabadság – ami egzisztenciális értelemben a külső struktúra hiányát jelenti – ijesztő megvilágítást kap. Bár a mindennapi tapasztalat ellene szól, az emberek nem egy belső szerkezettel rendelkező, jól strukturált univerzumba lépnek be (és nem is azt hagyják el). Az egyén teljes mértékben felelős a világáért, az életviteléért, a választásaiért és a tetteiért – azaz teremtője azoknak. A „szabadság” ilyen értelemben félelmetes tartalommal bír: mintha nem lenne alattunk semmi, csak az űr, a feneketlen mélység. A talajtalanság felismerése és a biztonság, a kapaszkodók, a struktúra utáni vágy közötti ellentmondás – kulcsfontosságú egzisztenciális dinamika.

Egzisztenciális elszigeteltség. A harmadik végső probléma az elszigeteltség – nem a magányossággal járó kapcsolathiány vagy a belső elidegenedés (az én különböző részeitől), hanem egy minden más elszigeteltség alatti, alapvető elszigeteltség a világtól és annak teremtményeitől. Mindegy, milyen közel kerülünk másokhoz, mindig lesz egy végső, áthidalhatatlan szakadék; a létezésbe mindenki egyedül lép be, és egyedül távozik onnan. Az egzisztenciális konfliktus tehát abszolút elszigeteltségünk tudata és a kapcsolat, a menedék, a nagyobb egészhez tartozás iránti vágyunk között feszül.

Jelentésnélküliség. A negyedik végső probléma vagy létkérdés a jelentésnélküliség. Ha meg kell halnunk, ha mi alkotjuk a saját világunkat, ha végső soron mindenki egyedül van, akkor mi értelme az életnek? Miért élünk? Hogyan éljünk? Ha nincs eleve elrendelt feladatunk, nekünk magunknak kell célt adnunk az életünknek. De létezik olyan szilárd cél, ami egy életen át kitart? Ez az egzisztenciális dinamika az értelemkereső lény dilemmájából származik: egy olyan univerzumban kénytelen élni, amelynek nincs jelentése.

Egzisztenciális pszichodinamika:
általános jellemzők

Az „egzisztenciális pszichodinamika” erre a négy létkérdésre, erre a négy végső problémára és az ezekből származó tudatos és tudattalan félelmekre és motivációkra vonatkozik. A dinamikus egzisztenciális megközelítés megtartja a Freud által leírt alapvető dinamikus struktúrát, de radikálisan megváltoztatja a tartalmat. A régi képletet

ösztön → szorongás → védekező mechanizmus[2]

egy másik képlet váltja fel:

a létproblémák tudata → szorongás → védekező mechanizmus[3]

Mindkettő azt feltételezi, hogy a tüneteket a szorongás táplálja; hogy a szorongás leküzdésére kialakulnak bizonyos tudatos és tudattalan pszichikai működések; hogy ezek a pszichés működések (védekező mechanizmusok) állnak a tünetek hátterében; és hogy biztonságot nyújtanak ugyan, de korlátozzák a fejlődést és a megismerést. A két dinamikus megközelítés között az a legfontosabb különbség, hogy Freudnál a sor az ösztönnel kezdődik, míg az egzisztenciális képlet a tudatossággal és félelemmel indul. Otto Rank szerint[6] a terapeutának sokkal nagyobb a befolyása, ha az egyént félelemmel telt, szenvedő lénynek tekinti, és nem ösztönkésztetések által irányított lénynek.

Ez a négy végső félelem – a halál, a szabadság, az elszigeteltség és az értelemnélküliség – alkotja az egzisztenciális pszichodinamika korpuszát. Rendkívül nagy szerepet játszanak az egyén pszichés működésének minden szintjén, és roppant nagy a jelentőségük a klinikai munkában. Központi szervező elvet nyújtanak; a könyv négy része sorra veszi a négy végső félelmet, és megvizsgálja ezek pszichológiai, pszichopatológiai és terápiás implikációit.

Egzisztenciális pszichodinamika:
a mélység kérdése

Egy további eltérés az egzisztenciális dinamika és a freudi, illetve neofreudi dinamikák között a „mély” fogalmának meghatározásában konkretizálódik. Freudnál az exploráció mindig mélyre ásást jelentett. Egy archeológus tudatosságával és türelmével tárja fel a psziché különböző rétegeit, míg el nem jut az alapkőzetig, az alapkonfliktusok rétegéig, az egyén élete legkorábbi eseményeinek pszichológiai üledékéhez. Freudnál a legmélyebb konfliktus a legkorábbi konfliktust jelenti. A freudi pszichodinamika ennélfogva fejlődésalapú, és az „alapvető” vagy „elsődleges” kifejezések kronologikusan értendők: mindegyik szinonimája az „elsőnek”. Ennek megfelelően a szorongás „alapvető” forrásait például a legkorábbi pszichoszexuális csapásokban – a szeparációban és a kasztrációban – látja.

Az egzisztenciális pszichodinamika nem tartozik össze a fejlődési modellel. Semmi sem támasztja alá azt a feltételezést, hogy az „alapvető” (azaz a lényeges, az alap) és az „első” (az időrendben első) azonos fogalmak lennének. Egzisztenciális perspektívában a mély feltárás nem a múlt feltárását jelenti; sokkal inkább azt, hogy félretéve a mindennapi gondokat, az egzisztenciális helyzet válik az elemzés tárgyává. Időtől független gondolkodásmódot jelent, olyan hozzáállást, ami az egyén és létének összefüggését vizsgálja, az egyén tudatosságát és az egyént körülvevő teret. Nem azt vizsgálja, hogy az egyén hogyan vált azzá, ami, hanem azt, hogy mi az egyén. A múlt – azaz az egyén emléke a múltról – annyiban fontos, hogy része az egyén aktuális létének, és hozzájárult a végső problémákkal szembeni attitűdje kialakulásához; de amint arról a későbbiekben szó lesz, nem ez a legígéretesebb terület a terápiás exploráció számára. Az egzisztenciális terápia legfontosabb igeidője a jelenné váló jövő.

Ez a különbségtétel nem azt jelenti, hogy az egzisztenciális tényezők nem vizsgálhatók fejlődési fogalmi keretben (a 3. fejezet például a kisgyermek halálfogalmának fejlődését vizsgálja), hanem azt, hogy ami a fejlődés szempontjából fontos, az nem számít akkor, amikor az egyén ezt kérdezi: „Ebben a pillanatban, a létezésem legmélyebb szintjein mik a félelem alapvető forrásai?” Az egyén legkorábbi élményei, jóllehet vitathatatlanul meghatározó szerepük van az egyén életében, nem teszik lehetővé e sarkalatos kérdés megválaszolását. Mi több, a legkorábbi élmények maradványai olyan biológiai zavart idéznek elő, ami rendkívül megnehezíti a válaszadást. A kérdésre adandó válasz transzperszonális. Olyan válasz, ami túlmutat az egyén élettörténetén. Olyan válasz, amely mindenkire érvényes: az emberek világban elfoglalt „helyével” kapcsolatos.

A fejődési, dinamikus, analitikus modell és a közvetlen, ahisztorikus, egzisztenciális modell megkülönböztetése nem csak elméleti szempontból érdekes: a későbbi fejezetekből ki fog derülni, hogy komoly vonzatai vannak a kezelés technikáira nézve.

Az egzisztenciális irányultság:
furcsa, mégis ismerős

A végső problémákkal kapcsolatos témakörök nagy része idegennek, érdekes módon mégis ismerősnek fog tűnni a klinikus számára. Idegen lesz, mert az egzisztenciális megközelítés újszerű módon választja szét a klinikai megfigyelések megszokott kategóriáit és csoportjait. Mi több, a terminológia is nagyban különbözik. Én a magam részéről kerülöm a filozófia nyelvezetét, és igyekszem közérthető szavakkal leírni az egzisztenciális fogalmakat, a klinikusok mégis egy, a pszichológiától meglehetősen idegen nyelvezettel fognak találkozni. Melyik pszichológiai szótár foglalkozik olyan fogalmakkal, mint „választás”, „felelősség”, „szabadság”, „egzisztenciális szabadság”, „halandóság”, „életcél” vagy „akarat”? Az orvosi könyvtár számítógépei is csak diszkréten kuncogtak, amikor keresést indítottam ebben a tárgyban.

És mégis, a klinikusok sok mindent ismerősnek fognak találni. Meggyőződésem, hogy a tapasztalt klinikusok – gyakran implicit módon – egzisztenciális keretben működnek: „zsigereikben” érzik a páciens problémáit, és reagálnak is rá. Erre a reakcióra gondoltam, amikor a korábbiakban az elengedhetetlen „adalékokról” beszéltem. A könyv egyik fő célkitűzése megváltoztatni a terapeuta fókuszát, elérni, hogy figyelembe vegye ezeket a vitális problémákat, valamint azokat a terápiás tranzakciókat, amelyek a formális terápia perifériájára szorulnak, és oda helyezni ezeket, ahova valók: a terápiás színtér központjába.

Az ismerősség érzetét csak fokozza, hogy mióta csak az emberiség írásba foglalja a gondolatait, a főbb egzisztenciális problémák azóta ismertek és vizsgálódás tárgyát képezik, elsődlegességüket pedig filozófusok, teológusok és költők végtelen sora ismerte fel. Ez a tény sértheti modernségünkből fakadó büszkeségünket, az állandó fejlődésbe vetett hitünket; másfelől azonban megnyugtató lehet a tudat, hogy olyan úton járunk, amit az emberiség legbölcsebb és legmélyebb gondolkodói köveztek ki számunkra.

A félelem eme egzisztenciális forrásai már csak amiatt is ismerősek, mert a terapeuta hétköznapi emberként maga is átéli őket; semmi esetre sem korlátozhatók a pszichológiailag zavart egyén élményvilágára. Ismételten hangsúlyozom, hogy ezek általános emberi mivoltunk velejárói. Akkor viszont hogyan lehetséges, kérdezhetnék, hogy egy pszichopatológiai elmélet olyan tényezőkön alapszik, amit mindenki átél?[4] A válasz természetesen az, hogy az emberi léttel járó feszültségeket mindenki másképpen éli meg. Ilyen értelemben az egzisztenciális modell nem sokban különbözik a főbb konkurens elméletektől. Minden egyén túljut bizonyos fejlődési szakaszokon, és megtapasztalja az ezekkel járó szorongást. Mindenki keresztülmegy az ödipuszi konfliktuson, a szexuális és agresszív érzések felkavaró megjelenésén, a kasztrációs szorongáson (legalábbis a férfiak), az individualizáció és a szeparáció fájdalmán, és még sok más komoly, fejlődéssel járó megpróbáltatáson. Csak az akut traumákon alapuló pszichopatológiai modellek nem támaszkodnak egyetemesen átélt faktorokra. De a traumás neurózisok ritkák. A páciensek túlnyomó többsége olyan nehézségektől szenved, amelyeket többé-kevésbé mindenki megtapasztal.

Tulajdonképpen csak az emberi szenvedés egyetemessége indokolhatja azt az általános nézetet, hogy a betegség mindenütt jelenvaló. Egy idevágó megfigyelést idézve, André Malraux egyszer megkérdezte egy párizsi paptól, aki ötven éve hallgatta a hívek gyónását, hogy mit tudott meg az emberi nemről. A pap így válaszolt: „Először is azt, hogy az emberek sokkal szerencsétlenebbek, mint hinnők… meg aztán, az egészben az a bökkenő, hogy nincsenek nagy emberek.”[7][5] A páciens címkét gyakran csak külső körülmények ragasztják az emberekre: például az anyagi lehetőségek, a pszichoterapeuták elérhetősége, a terápiával szembeni személyes és kulturális attitűd vagy a pályaválasztás – a pszichoterapeuták többsége maga is bona fide páciens. Épp a stressz egyetemessége az egyik fő oka annak, hogy a tudomány oly nehezen tudja definiálni a normalitás fogalmát: a normális és a patológiás közti különbség mennyiségi, és nem minőségi jellegű.

A jelenkori modell, ami talán a leginkább összhangban áll azzal, ami igazolható, egy olyan orvostudományi modellel állítható párhuzamba, mely szerint a fertőző betegségek nem egyszerűen bakteriális vagy vírusos támadás következményei a védtelen szervezet ellen, hanem az ártalmas ágensek működése és a gazdaszervezet ellenállása közötti egyensúly megbomlásának következményei. Más szóval, a kórokozók állandóan jelen vannak a szervezetben – éppen úgy, ahogy a léttől elválaszthatatlan feszültségek sem kerülnek el senkit. Hogy az egyén beteg lesz-e vagy sem, az a szervezete kórokozókkal szembeni ellenállásán (azaz az immunrendszerén, a táplálkozásán, a kimerültségén) múlik: ha az ellenállás csökken, kialakul a betegség, még akkor is, ha a káros ágensek virilitása és toxicitása változatlan maradt. Vagyis mindenki bajban van, csak egyesek nem tudnak megbirkózni vele: a pszichopatológia nem pusztán a nehézségek meglétén vagy hiányán múlik, hanem a mindenütt jelenvaló nehézségek és az egyén védekező mechanizmusai közötti interakción.

Hogy a végső egzisztenciális problémák megjelennek-e vagy sem a terápia során, az teljes mértékben a terapeuta szelektív figyelmetlenségének a függvénye: ha a megfigyelő ráhangolódik a megfelelő csatornára, bőséges anyagot talál. Persze az is előfordulhat, hogy a terapeuta éppen azért dönt úgy, hogy nem foglalkozik a végső problémákkal, mert egyetemes élményekről van szó, következésképpen az elemzésük semmiféle konstruktív eredményre nem vezethet. És valóban, többször tapasztaltam a klinikai munka során, hogy ha szóba kerülnek a végső problémák, a terapeuta és a páciens egy rövid időre felvillanyozódik, aztán a beszélgetés felületessé válik, és mintha hallgatólagosan megállapodnának: „Hát ilyen az élet, nemde? Keressünk valami neurotikus problémát, amivel kezdhetünk is valamit!”

Más terapeuták nem egyszerűen egyetemességük miatt kerülik az egzisztenciális problémákat, hanem mert túl nehéz szembesülni velük. Végül is a neurotikus betegnek (a terapeutáról nem is beszélve) így is épp elég baja van – minek még olyan „derűs” témákkal is terhelni, mint a halál vagy értelemnélküliség. Az ilyen terapeuták azt hiszik, hogy legjobb elkerülni az egzisztenciális kérdéseket, mivel az élet e brutális egzisztenciális tényeit csak két módon lehet megközelíteni – szorongásteli elfogadással vagy tagadással –, és egyik sem kellemes. Cervantes halhatatlan hőse a következőképpen fogalmazza meg a problémát: „Mi szeretnél lenni, bölcs bolond vagy ostoba épelméjű?”

Az egzisztenciális terápiás hozzáállás, amint azt a későbbiekben bizonyítani igyekszem, feloldja ezt a dilemmát. A bölcsesség nem vezet őrültséghez, ahogyan a tagadás sem józansághoz: szembenézni a lét alapkérdéseivel fájdalmas, de üdvös. A jó terápiás munka mindig valóságvizsgálattal és a személyes felvilágosulás keresésével társul; aki úgy dönt, hogy kerüli a valóság bizonyos részeit, ingoványos talajon jár. Thomas Hardy gondolata[8] – „ha út van a jobbhoz, előbb látná: hol s mi a legrosszabb”[6] – kiváló mottó a bemutatásra kerülő terápiás megközelítéshez.

Az egzisztenciális pszichoterápia területe

Az egzisztenciális pszichoterápia olyan, mint egy hajléktalan: sehova sem tartozik. Nincs hivatalos iskolája, nincs intézménye; a szépreményű akadémiai szomszédság pedig nem fogadja tárt karokkal. Nincs hivatalos társasága, nincsenek vaskos szakfolyóiratai (néhány tétova próbálkozás hamar hamvába holt), nincs stabil családja, nincs családfője. Van ellenben származása, egy kis szétszórt rokonsága és baráti köre – egyesek a vén kontinensen, mások Amerikában.

Az egzisztencialista filozófia:
az ősi hajlék

„Az egzisztencializmust nem könnyű meghatározni.” Ezekkel a szavakkal kezdődik az egzisztencialista filozófia bemutatása az egyik legjelentősebb kortárs filozófiai enciklopédiában.[9] A legtöbb hivatkozott munka hasonlóképpen kezdődik, és rámutat, hogy két, önmagát „egzisztencialistaként” aposztrofáló filozófus minden kardinális kérdésben teljesen eltérő nézeteket vallhat (leszámítva a címke miatt érzett közös undorukat). A legtöbb filozófiai írás úgy oldja fel a meghatározás problémáját, hogy felsorol néhány, léttel kapcsolatos témát (mint például a létezés, a választás, a szabadság, a halál, az elszigeteltség, az abszurd), és kijelenti, hogy egzisztencialista filozófusnak azt a személyt nevezzük, aki munkásságát ezek vizsgálatának szenteli. (Természetesen én is ezt a stratégiát választom az egzisztenciális pszichoterápia meghatározásához.)

A filozófiában beszélnek egzisztencialista „tradícióról”, de létezik formális egzisztencialista filozófiai iskola is. Az egzisztencialista tradíció természetesen időtlen. Melyik nagy gondolkodó nem foglalkozott soha munkájában és életében az élet és halál kérdésével? Az egzisztencializmus filozófiai iskolájának mindazonáltal jól behatárolható kezdete van. Egyesek az 1834-es év egyik vasárnap délutánjára teszik, amikor egy dán fiatalember a kávéházi teraszon szivarozva eltűnődött, hogy íme, lassan megöregszik, és még a világon semmit sem alkotott. Sok sikeres barátjára gondolt:

…a kor jótevői azok, akik tudják, hogyan könnyíthetik meg az emberiség életét; egyesek vonatokkal, mások omnibuszokkal és gőzhajókkal, megint mások távíróval vagy könnyen érthető leírásokkal és előadásokkal mindarról, amit megismerni érdemes, és végül a kor igazi jótevői azok, akik a gondolat révén módszeresen egyre könnyebbé teszik a spirituális létezést.[10]

A szivar leégett. A fiatal dán, Søren Kierkegaard, újabb szivarra gyújtott, és folytatta a töprengést. Hirtelen a következő gondolat gyúlt az agyában:

Tenned kell valamit, de minthogy lehetőségeid korlátai miatt semmit sem tudsz könnyebbé tenni, mint amilyen eddig lett, ugyanazzal a humanitárius lelkesedéssel, mint ami másokban dolgozik, valamit nehezebbé kell tégy.[11]

Úgy érvelt, ha mindenki a dolgok könnyítésén dolgozik, akkor fennáll a veszélye, hogy ez a könnyűség túlzottá válik. Talán szükség van valakire, aki újra megnehezíti a dolgokat. Rájött, hogy megtalálta saját sorsát: nehézségeket keresni – mint egy új Szókratész.[12] És hogy milyen nehézségeket? Na, azokat igazán nem volt nehéz találnia. Csak bele kellett gondolnia az életébe, a félelmeibe, a választásaiba, a lehetőségeibe és a korlátaiba.

Kierkegaard élete hátralevő részét léthelyzete tanulmányozásának szentelte, és az 1840-es években több fontos egzisztencialista értekezést írt. Munkája évtizedekig lefordítatlan s viszonylag hatástalan maradt, mígnem az első világháború után termékeny talajra talált, amikor Martin Heidegger és Karl Jaspers kezdtek el foglalkozni vele.

Az egzisztenciális pszichoterápia és az egzisztencializmus viszonya olyan, mint a beteg gyógyszeres kezelése és a biokémiai kutatás kapcsolata. Gyakran fogok filozófiai munkákra támaszkodni, hogy bizonyos klinikai kérdéseket elmagyarázzak, alátámasszak vagy illusztráljak; de nem szándékom (no meg filozófiai műveltségem sem terjed odáig), hogy részletekbe menően tárgyaljam bármelyik filozófus munkásságát vagy az egzisztencializmus főbb tételeit. Ez a könyv klinikusoknak szól, és reményeim szerint klinikai haszna lesz. Kirándulásaim a filozófia területére rövidek és pragmatikusak; kizárólag arra szorítkozom, ami elősegíti a klinikai munkát. Ezek után a hivatásos filozófusok joggal tarthatnak barbár fosztogatónak, aki a finoman megmunkált és értékes foglalatból csak a drágakövet tépi ki.

Minthogy a terapeuták többségének műveltsége csak kismértékben vagy egyáltalán nem terjed ki a filozófiára, semmilyen filozófiai hátteret nem is várok el olvasóimtól. Amikor filozófiai szövegekhez nyúlok, igyekszem közvetlen, sallangmentes nyelvezetet használni – ami mellesleg nem kis feladat, hiszen az egzisztencialista filozófusok még a pszichoanalitikusokon is túltesznek fogalmazásbeli homályosságban és nyakatekertségben. A kérdéskör legfontosabb filozófiai értekezése, Heidegger Lét és idő című írása a nyelvi ködösítés kétségbevonhatatlan bajnoka.

Soha nem értettem, mi szükség erre az áthatolhatatlan, mélyenszántónak tetsző nyelvezetre. Az egzisztenciális alapfogalmak önmagukban nem bonyolultak, megértésükhöz nincs szükség speciális dekódolásra vagy aprólékos elemzésre. Élete bizonyos pontjain mindenki „magába mélyed”, és eljut saját léte végső egzisztenciális problémáihoz. Nem formális magyarázatra van szükség: a filozófusnak és a terapeutának valami olyasmiről kell felvilágosítania az egyént, amit az mindig is tudott. Pontosan ez az oka annak, hogy a legjelentősebb egzisztencialisták (mint például Jean-Paul Sartre, Albert Camus, Miguel de Unamuno, Martin Buber) formális filozófiai érvelés helyett az irodalmi előadásmódot választották. A filozófusnak és a terapeutának ugyanis mindenekelőtt arra kell ösztönöznie az egyént, hogy szenteljen figyelmet egzisztenciális helyzetének és gondolkozzon el rajta.

Az egzisztencialista analitikusok:
rokonok a vén kontinensről

Az európai pszichiáterek közül sokan nem értettek egyet Freud pszichoanalitikus megközelítésének bizonyos tételeivel. Elutasították a Freud által alkalmazott lelki működési modellt, és azt a törekvését is, hogy az embert a fizikából kölcsönvett energiamegmaradási törvények segítségével írja le; szerintük egy ilyen megközelítés elégtelen szemléletet alakít ki az emberről. Úgy érveltek: ha valaki egyetlen sémával próbálja magyarázni az összes embert, szem elől téveszti az adott személy egyéni tapasztalatát. Kifogásolták Freud redukcionizmusát (hogy tudniillik minden emberi viselkedést néhány alapvető késztetésre vezet vissza), materializmusát (hogy a magasabb rendűt az alacsonyabb rendűvel magyarázza) és determinizmusát (azt a meggyőződést, hogy minden pszichés működést eleve adott, azonosítható tényezők idéznek elő).

Az egzisztencialista analitikusok egyetlen alapvető pontban értettek egyet: az analitikusnak fenomenológiai szemszögből kell közelednie a pácienshez, vagyis be kell lépnie a páciens tapasztalatainak világába, és ebben a világban kell megfigyelnie a jelenségeket, hogy kizárhassa a megértését torzító előfeltevéseket. Ludwig Binswanger, az egyik legismertebb egzisztencialista analitikus szavait idézve: „Nem csak egy tér és idő létezik, annyi tér és idő van, ahány alany.”[13]

Az egzisztencialista analitikusok kevés dologban vannak közös nevezőn – eltekintve attól, hogy Freud mechanikus, determinista modelljét egyhangúlag elutasítják, és hogy a fenomenológiai megközelítés hívei –, és soha nem is tekintették őket egységes ideológiai iskola képviselőinek. Ezek a gondolkodók – többek között Ludwig Binswanger, Medard Boss, Eugène Minkowski, V. E. Gebsattel, Roland Kuhn, I. Caruso, F. J. J. Buytendijk, G. Bally és Viktor Frankl – jó ideig szinte teljesen ismeretlenek voltak az amerikai pszichoterápiás közösség előtt, egészen addig, míg Rollo May 1958-ban megjelent Existence (Létezés) című könyve – elsősorban a nyitótanulmány[14] – be nem mutatta munkásságukat az Egyesült Államokban.

Ma, húsz évvel May könyvének megjelenése után, azonban egyenesen megdöbbentő, hogy ezek a gondolkodók alig voltak hatással az amerikai pszichoterápiás gyakorlatra. Alig jelentenek többet, mint néhány ismeretlen arc a családi fényképalbum megfakult képein. A mellőzöttség oka részben a nyelvi korlátokban keresendő: Binswanger, Boss és Frankl néhány írásától eltekintve ugyanis nem nagyon fordították angolra őket. De leginkább mégis nehezen érthető nyelvezetük miatt nem váltak ismertté: írásaik a kontinentális filozófiai világnézetben gyökereznek, ami rendkívül távol esik az amerikai pragmatikus terápiás gyakorlattól. Így az európai egzisztencialista analízis képviselői közül továbbra is csak szórványosan ismernek néhányat, a többségük eltűnt rokon az olyan egzisztenciális terápiás szemlélet számára, amelynek kifejtésére vállalkozom. Nem is támaszkodom túlzottan rájuk, az egyetlen kivétel Viktor Frankl, a kitűnő, pragmatikus gondolkodó, akinek a munkái széles körben hozzáférhetők angol nyelven is.

A humanisztikus pszichológusok:
a hivalkodó amerikai rokonság

Az európai analitikus irányzat két forrásból táplálkozott: egyrészt a freudi embermodell kiváltotta reakcióból, másrészt abból a vágyból, hogy a filozófiai fogalmakat az ember klinikai tanulmányozására alkalmazzák. Az Egyesült Államokban az ötvenes évek végén felsejlett, majd a hatvanas években kibontakozott egy hasonló trend, ami azután egységes mozgalomként a hetvenes években őrült tempóban szétspriccelt a világban.

Az 1950-es években a pszichológia tudományát már jó ideje két fő ideológiai iskola határozta meg. Az első – és egyben a leghosszabb ideje uralkodó eszmeáramlat – a tudományos pozitivista behaviorizmus; a másik a freudi pszichoanalízis. Az első halk morgások a harmincas–negyvenes évek fordulóján hangzottak fel, a kórlélektan és a szociálpszichológia képviselői részéről, akik igen nehezen viselték az együttélést a kísérleti pszichológia erődítményében. Ezeket a személyiségelvű gondolkodókat (Gordon Allport, Henry Murray és Gardner Murphy, majd később George Kelly, Abraham Maslow, Carl Rogers és Rollo May) egyre jobban zavarták a behaviorista és analitikus iskolák korlátai. Úgy érezték, hogy mindkét ideológiai megközelítés figyelmen kívül hagyja a személyiség néhány lényegi minőségét – azokat, amelyek emberré teszik az embert, mint a választás, az értékek, a szeretet, a kreativitás, az öntudat és az emberi képességek. 1950-ben hivatalosan megalapítottak egy új iskolát, amit humanisztikus pszichológiának” neveztek el. Az időnként „harmadik erőnek” is nevezett (a behaviorista és a freudi analitikus pszichológia utáni harmadik tényező) humanisztikus pszichológia robusztus szervezetté nőtte ki magát; taglétszáma nőttön-nőtt, az éves kongresszusok szakemberek ezreit mozgatták meg. Az American Association of Humanistic Psychology 1961-ben megalapította a Journal of Humanistic Psychology szaklapot, olyan szerkesztőbizottsági tagokkal, mint Carl Rogers, Rollo May, Lewis Mumford, Kurt Goldstein, Charlotte Buhler, Abraham Maslow, Aldous Huxley és James Bugental.

A szárnyát bontogató szervezet tett néhány korai kísérletet önmaga meghatározására. 1962-ben az alábbi nyilatkozatot adták közre:

A humanisztikus pszichológia elsősorban azokkal az emberi képességekkel és potenciálokkal foglalkozik, amelyeknek egyáltalán nincs vagy csak jelentéktelen helyük van a viselkedésterápiás vagy klasszikus pszichoanalitikus elméletekben. Ilyen témák például: szeretet, kreativitás, szelf, énfejlődés, organizmus, önmegvalósítás, a jutalmazás iránti alapvető vágy, magasabb rendű értékek, létezés, változás, spontaneitás, játék, humor, gyengédség, természetesség, melegség, önmagunk meghaladása, objektivitás, önállóság, felelősség, értelem, tisztesség, transzcendentális élmények, pszichés egészség és ami még ezekhez tartozhat.[15]

1963-ban James Bugental, a szervezet elnöke öt alapvető tételt javasolt:

1. Az ember mint ember több a részeinek összegénél (vagyis nem érthető meg csupán részfunkciói tudományos vizsgálata révén).

2. Az ember létezése emberi környezetben zajlik (vagyis nem érthető meg olyan részfunkciók által, amelyek figyelmen kívül hagyják a kapcsolati élményt).

3. Az ember tudatos lény (és nem érthető meg a nélkül, hogy el ne ismernénk folytonos, sokrétegű én-tudatát).

4. Az ember választhat (nem puszta szemlélője a létezésének; létrehozza a saját élményét).

5. Az ember szándékkal (intencióval)[7] bíró lény (a jövőbe tekint, célokkal, értékkel és értelemmel rendelkezik.)[16]

Sok minden, ami ezekben a korai nyilatkozatokban megjelenik – az antideterminizmus, a szabadság, a választás, a cél, az értékek hangsúlyozása, az egyén személyes élményvilágának elfogadása –, fontos szerepet tölt be a könyvben bemutatásra kerülő egzisztenciális vonatkoztatási rendszerben is. Az amerikai humanisztikus pszichológia azonban semmi esetre sem tekinthető azonosnak a kontinentális egzisztencialista tradícióval; a kettő között alapvető hangsúlybeli különbség van. Az európai tradíció mindig az ember korlátait, a lét tragikus dimenzióit hangsúlyozta. Talán amiatt, hogy az európaiak számára ismerősebbek a földrajzi és etnikai határok, a háború, a halál, a lét bizonytalansága. Az Egyesült Államok (és a kibontakozó humanisztikus pszichológia) az expanzió, a derűlátás, a végtelen horizontok és a pragmatizmus korszellemében lubickolt. Ennek megfelelően az átvett egzisztencialista gondolkodás módszeresen átalakult. Minden alaptétel sajátos újvilági hangsúlyt kapott. Az európai egzisztencializmus középpontjában a korlátok, a bizonytalanságtól és a nemléttől való félelem tudatosítása és elfogadása áll. A humanista pszichológusok ellenben a korlátok és a véletlen helyett inkább a lehetőségek kihasználásáról beszélnek, elfogadás helyett tudatosításról, szorongás helyett csúcsélményekről és óceáni egységről, az élet értelme helyett önmegvalósításról, egyedüllét és alapvető elszigeteltség helyett Én-Te alapszóról és találkozásról.

A hatvanas évek ellenkultúrája és az azt kísérő társadalmi jelenségek – véleményszabadság, hippi békemozgalom, drogkultúra, humán potenciálba vetett hit, szexuális forradalom – elárasztották a humanisztikus pszichológiai mozgalmat. A társaság gyűlései hamarosan karneválszerűvé váltak. A társaság, hogy mást ne mondjak, nagylelkű volt, és rövid időn belül elképesztő mennyiségű iskolát fogadott az ernyője alá, amelyek még „egzisztencialista eszperantóul” is csak dadogva kommunikáltak egymással. Porondra került a Gestalt-terápia, a transzperszonális terápia, az encounter csoportok, a holisztikus medicina, a pszichoszintézis, a szúfizmus és sok minden más. Az új irányzatok értékorientációi komoly hatást gyakoroltak a pszichoterápiára. Hangsúlyt kapott a hedonizmus („ha örömet szerez, tedd meg”), az antiintellektualizmus (ami mindenféle gondolati megközelítést eleve elcseszettnek tartott), az egyéni boldogulás („csináld magad”, „csúcsélmények”) és az önmegvalósítás (az ember tökéletesíthetőségébe vetett hit a legtöbb humanista pszichológusnál megtalálható, kivéve Rollo Mayt, aki sokkal mélyebbre merült az egzisztencialista filozófiai tradícióban).

Az egyre burjánzó irányzatok, különösen az antiintellektualista trendek hamarosan a humanisztikus pszichológia és a tudományos közösség szétválásához vezettek. Az akadémiai pozíciókban lévő humanisztikus pszichológusok egyre kényelmetlenebbül érezték magukat e sokszínű társaságban, és fokozatosan függetlenítették magukat. Még Fritz Perls is, aki távolról sem nevezhető a fegyelem elkötelezett védelmezőjének, kifejezte aggodalmát a „pörgesd föl magad”-, a „minden jöhet”-, az „azonnali szenzoros tudatosság”-féle módszerek[17] miatt, és végül az irracionális trendek láttán May, Rogers és Maslow – az a három személyiség, akik megalapozták a humanisztikus pszichológia vezető szerepét – is elbizonytalanodott, és fokozatosan megszüntették aktív védnökségüket.

Az egzisztenciális pszichoterápia ilyenformán fölöttébb zavaros viszonyban van a humanisztikus pszichológiával. Mindazonáltal számos alaptétel közös, és sok humanisztikus terapeuta egzisztenciális nézeteket vall. Közéjük tartozik Maslow, Perls, Bugental, Buhler és különösen Rollo May, akikre sűrűn fogok hivatkozni e könyvben.

Humanisztikus pszichoanalitikusok:
a család barátai

Hátra van még a rokonok egy csoportja – a továbbiakban „humanista pszichoanalitikusoknak” fogom nevezni őket –, akik korán leváltak az említett ideológiai családfáról. Jóllehet soha nem tartották magukat egy klánnak, munkáikban szoros párhuzam figyelhető meg. A csoport vezéralakjai – Otto Rank, Karen Horney, Erich Fromm és Hellmuth Kaiser – az európai freudi pszichoanalízis hagyományán edződtek, majd kivándoroltak az Államokba, és Rank kivételével mindannyian amerikai szellemi környezetben alkották meg fő műveiket. Mindannyian kifogásolták Freud ösztönvezérelt viselkedésmodelljét, és fontos korrekciókat javasoltak. Noha érdeklődésük széles körű volt, egy ideig mindannyian foglalkoztak az egzisztenciális terápia bizonyos vonatkozásaival. Rank a szabad akarat és a halál miatti szorongás fontosságát hangsúlyozta (munkái értékét későbbi értelmezője, Ernest Becker briliánsan felfokozta); Horney a jövő szerepét a viselkedés befolyásolásában (az egyént elsősorban tervek, ideálok és célok motiválják, és nem múltbéli események determinálják); Fromm mesterien világít rá a szabadság és a szabadságtól való félelem szerepére a viselkedésben; míg Kaiser a felelősség és az elszigeteltség kérdéseivel foglalkozott.

Az egzisztenciális terápia családfájának a filozófusok, a humanisztikus pszichológusok és a humanisztikusan orientált analitikusok alkotta fő ágai mellett van egy másik fontos szegmense is, amit azok a kiváló írók képviselnek, akik hivatásos hittestvéreikétől csöppet sem kisebb alapossággal boncolgatták és magyarázták az egzisztenciális kérdéseket. Dosztojevszkij, Tolsztoj, Kafka, Sartre, Camus és a többi kitűnő tanító szavait gyakran olvashatják majd e könyvben. Amint arra Freud az Oidipusz-legendával kapcsolatos fejtegetésében[18] rámutat, a nagy irodalmi alkotások azért maradnak fenn, mert az olvasó úgy érzi: ezek róla szólnak. Fiktív szereplők – de az igazságuk a mi saját igazságunk. Mi több, a nagy irodalmi alkotások önmagunkkal ismertetnek meg minket, mert megdöbbentően őszinték, akár a klinikai adatok: a nagy írók, jóllehet személyiségvonásaikat különböző szereplők között osztják szét, végső soron felfedik magukat. Thornton Wilder egyszer ezt írta: „Ha Erzsébet királynő, Nagy Frigyes vagy Ernest Hemingway elolvasnák az életrajzukat, így szólnának: »Á, még nem ismerik a titkomat!« De ha Natasa Rosztova beleolvasna a Háború és békébe, kezébe temetve arcát felkiáltana: »Hát ezt honnan tudta? Honnan tudta?«”[19]

Egzisztenciális terápia és a tudományos közösség

Korábban az egzisztenciális terápiát egy hajléktalan rokonhoz hasonlítottam, akit nem engedtek be az illusztris akadémiai körökbe. A tudományos pszichiátria és pszichológia támogatásának hiánya komolyan kihat az egzisztenciális terápiára, mivel a klinikai diszciplínák fejlődéséhez szükséges csatornákat – szakemberképzés, kutatási pénzek, engedélyek, publikációk – a befolyásuk alatt álló intézmények kontrollálják.

Érdemes elgondolkozni azon, vajon miért szigetelte el ennyire a tudományos közösség az egzisztenciális megközelítést. A válasz elsősorban az ismeretek alapjának témájára összpontosul, azaz: hogyan tudjuk azt, amit tudunk? Az akadémiai pszichiátria és pszichológia a pozitivista tradícióban gyökerezik, és az ismeretek validálásának módszerét az empirikus kutatásban látja.

Vessünk egy pillantást a tipikus tudományos karrierre (és ezt nem kizárólag megfigyelések alapján mondom, hanem húszéves saját tapasztalatom alapján is): a fiatal adjunktust vagy tanársegédet azért veszik fel, mert tehetsége van az empirikus kutatáshoz, és motivált iránta; később a gondosan és módszeresen kivitelezett kutatások miatt léptetik elő. A döntést a szaklapokban publikált kutatások mennyisége alapján hozzák meg. A többi tényező, mint az előadói készség, a nem a szakmai empírián nyugvó könyvek, könyvfejezetek és tanulmányok minden esetben másodlagos szerepet játszanak a döntésben.

Az egzisztenciális kérdések empirikus kutatásával rendkívül nehéz tudományos karriert befutni. Ennek alaptételeire gyakran nem alkalmazhatók az empirikus kutatási módszerek, vagy nem megfelelők hozzá. Az empirikus kutatási módszerek ugyanis megkövetelik, hogy a bonyolult organizmust a kutató elég egyszerű elemeire bontson. Ez az elv azonban ellentmond az egzisztenciális pszichológia alaptételének. Egy Viktor Frankltól származó történet jól példázza ezt a helyzetet.[20]

Két szomszéd éles vitába bonyolódott. Az egyik azt állította, hogy a másik macskája megette a vaját, és kártérítést követelt. Mivel képtelenek voltak megoldani a problémát, fogták a macskát, és felkeresték a falu legbölcsebb emberét. „Mennyi vajat evett meg a macska?” – kérdezte a bölcs a vádlótól. „Öt kilót” – hangzott a válasz. A bölcs a mérlegre helyezte a macskát, és láss csodát, a mérleg épp öt kilót mutatott. „Hinnye! Megvan a vaj. De hol van a macska?”

Hol a macska? A részek összegéből nem rekonstruálható az állat. Az alapvető humanisztikus hitvallás szerint „az ember több, mint részeinek összege”. Nem számít, milyen alaposan érti meg valaki a psziché egyes részeit – mondjuk a tudatost vagy a tudattalant, a szuperegót, az egót vagy az idet –, abból nem tudja megragadni a központi éltető erőt, a részek (a tudattalan, a szuperego, az ego vagy az id) birtokosát – a személyt. Mi több, empirikusan soha nem érhető el, hogy az egyén megértse a saját lelki szerkezetének jelentését. A részkomponensek tanulmányozásával nem lehet eljutni a jelentéshez, mivel a jelentés nem önmagában létező; a jelentést mindig az egyén hozza létre, aki a részeinek együttese fölött áll.

Egzisztenciális megközelítésben azonban az empirikus kutatás egy problémája még alapvetőbb, mint az a kérdés, hogy „hol van a macska?”. Rollo May erre utalt, amikor úgy definiálta az egzisztencializmust, mint „törekvés arra, hogy úgy értsük meg az embert, hogy átlépünk a vizsgálat alanya és tárgya közötti szakadékon, ami a reneszánsz vége óta gyötri a nyugati gondolkodást és tudományt”.[21] Az „alany és a tárgy közötti szakadék” – vessünk egy pillantást erre a megfogalmazásra. Az egzisztencialista szemlélet elveti a hagyományos kartéziánus világnézetet, mely szerint a világ tárgyakból áll, és olyan alanyokból, akik érzékelik a tárgyakat. Természetesen ez a tudományos modell alaptétele: a tárgyak véges számú és objektív vizsgálat révén megismerhető tulajdonsággal bírnak. Az egzisztencialista felfogás túllép az alany–tárgy szakadékon, és az embert nem alanynak tekinti, aki megfelelő körülmények között érzékelni tudja a külső valóságot, hanem olyan tudatos lénynek, aki maga is részt vesz a valóság megalkotásában. Ezt a nézetet hangsúlyozandó, Heidegger az emberről mindig mint jelenvalólétről (Dasein) beszél, ezzel arra a tényre utal, hogy az egyén ott (da) van (sein), konstituált tárgy („empirikus én”), ugyanakkor ő konstituálja a világot („transzcendentális én”). A jelenvalólét egyszerre értelemadó és a már tudott. Minden jelenvalólét megalkotja saját világát, ezért súlyos megfigyelési hibához vezet, ha minden létezőt standard eszközökkel tanulmányozunk, mintha mindannyian egyazon objektív világ részesei lennének.

Ne feledkezzünk meg arról, hogy a pszichoterápiás kutatás korlátai nem csak a terápia egzisztenciális megközelítésére szorítkoznak; pusztán arról van szó, hogy ezek egzisztenciális megközelítésben sokkal szembetűnőbbek. Amennyiben a terápia egy mélyen személyes, emberi tapasztalat, akkor bármely ideológiai iskola pszichoterápiájának empirikus tanulmányozása hibákhoz vezet, és értéke behatárolt lesz. Közismert tény, hogy a pszichoterápiás kutatás a maga harminc-negyven éves történelme során nem sok hatással volt a terápiás gyakorlatra. Tulajdonképpen, amint azt Carl Rogers, az empirikus kutatás megteremtője szomorúan megjegyezte, még maguk a kutatók sem veszik elég komolyan kutatási eredményeiket ahhoz, hogy megváltoztassák pszichoterápiás megközelítésüket.[22]

Az is közismert, hogy a klinikusok zöme, miután befejezi disszertációját vagy megkapja kinevezését, abbahagyja az empirikus kutatást. Ha az empirikus kutatás megalapozott valóságkereső, valóságfeltáró tevékenység, miért van az, hogy a pszichológusok és a pszichiáterek, miután eleget tettek az akadémiai követelményeknek, oly könnyen félreteszik véletlenszám-táblázataikat? Én azt hiszem, hogy amint elérnek egy bizonyos érettséget, a klinikusok fokozatosan belátják, hogy a pszichoterápia empirikus tanulmányozása megdöbbentő hibákat rejt magában.

Egy személyes élmény példaértékű lehet. Jó néhány éve két munkatársammal nagyszabású kutatásba kezdtünk, melyben az encounter csoportok működését és eredményeit vizsgáltuk. Megfigyeléseinket az Encounter Groups: First Facts[23] (Encounter csoportok: az első adatok) című könyvünkben publikáltuk, amelyet egyrészt a klinikai precizitás mércéjének kiáltottak ki, másrészt viszont a humanisztikus pszichológia berkeiből heves támadások érték. A már említett Journal of Humanistic Psychology egy egész számot szentelt a kritikáknak. Munkatársaim kemény és frappáns cikkekben válaszoltak a bírálatokra, én azonban nem reagáltam. Egyrészt akkoriban teljesen lefoglalt e könyv írása. Másrészt legbelül komoly kétségeim voltak kutatásunk értelmét illetően – no nem a nyilvános támadások hatására, hanem valami más miatt: nem tudtam elhinni, hogy a résztvevők valódi élményeit technikai, számítógépesített statisztikai módszereinkkel megfelelően meg tudtuk ragadni. Kutatás-módszertani központunk[24] egy eredménye különösen zavart: pszichológiai módszerek roppant arzenáljával vizsgáltuk, mennyit változott az encounter csoportok minden egyes résztvevője. Az eredményességi vizsgálatok négy különböző szempontból történtek: 1. ahogyan a résztvevő érzékelte, 2. a csoportvezető értékelése alapján, 3. a többi csoporttag szempontjából és 4. a csoporttag szociális hálójának nézőpontjából. A változás eme négy szempontja közötti korreláció zéró volt! Más szóval, a különböző információforrások közötti megegyezés arról, hogy ki milyen mértékű változáson ment keresztül, a nullával volt egyenlő.

Na persze vannak olyan statisztikai módszerek, amelyekkel „kezelni” lehet ezt az eredményt, de a lényeg az, hogy az eredményesség kiértékelése fölöttébb viszonylagos, és jórészt attól függ, honnan származik az információ. Ez nem kizárólag ennek a kutatásnak a rákfenéje, minden pszichoterápiás eredményességi vizsgálatra érvényes. Minél több módszert alkalmaz a kutató az eredményesség felmérésében, annál bizonytalanabb lesz az eredményeit illetően!

Hogyan oldhatják meg a kutatók ezt a problémát? Az egyik lehetőség az, ha a megbízhatóság érdekében csökkentik a kérdések számát, és egyetlen adatforrásra támaszkodnak. Egy másik gyakran alkalmazott módszer, ha kerülik a „puha” vagy szubjektív kritériumokat, és kizárólag „kemény”, objektív ismérveket mérnek: az elfogyasztott alkohol mennyisége; adott időintervallumban hányszor szakítja félbe a házastárs a partnerét; a lenyelt falatok száma, a bőr elektromos ellenállásának változása, a hímvessző térfogatváltozása meztelen fiatalok képei láttán stb. De jaj annak a kutatónak, aki igazán fontos tényezőket akar mérni, mint szeretet, a másikkal való törődés, eltökéltség, céltudatosság, nagylelkűség, életkedv, önállóság, spontaneitás, humorérzék, bátorság vagy életszeretet. Újra és újra szembetalálkozik a pszichoterápiás kutatás megmásíthatatlan tényével: az eredmény pontossága egyenesen arányos a vizsgált változók trivialitásával. Különös tudomány!

Mi az alternatíva? Egy másik egyén belső világának megértéséhez a megfelelő eszközt a „fenomenológiai” megközelítés nyújtja: a mérendő jelenségek részesévé kell válni, standardizált eszközök és előfeltevések nélkül kell közelíteni az egyénhez. A megfigyelőnek a lehető legnagyobb mértékben „zárójelbe” kell tennie a saját nézőpontját, és be kell lépnie a megfigyelt egyén élményvilágába. A másik megismerésének ilyen megközelítése minden további nélkül megvalósítható a pszichoterápiában: minden jó terapeuta igyekszik ilyen módon közeledni a pácienshez. Ezt nevezik empátiának, terápiás jelenlétnek, őszinte odafigyelésnek, ítéletmentes elfogadásnak vagy – May találó megfogalmazásával[25] – „tudományos naivitásnak”. Az egzisztenciális terapeuták mindig azt hangsúlyozták, hogy a terapeuta feladata a páciens személyes világának a megértése, és nem az, hogy azt vizsgálja, mennyire tér el a páciens a „normáktól”. De ez a fenomenológiai megközelítés, mely természetéből adódóan nem empirikus jellegű, óriási, a mai napig megoldatlan problémák elé állítja a munkáikban magas tudományos elvárásoknak megfelelni kívánó kutatókat.

E fenntartások ellenére hivatásom gyakorlata arra kényszerített, hogy figyelembe vegyem a négy alapvető egzisztenciális problémával – a halállal, a szabadsággal, az elszigeteltséggel és a jelentésnélküliséggel – kapcsolatos kutatásokat. És persze az alapos kutatás a vizsgálódás fontos területeire deríthet fényt. Megtudhatjuk például, hogy a páciensek milyen gyakran foglalkoznak kifejezetten az egzisztenciális kérdésekkel, és hogy a terapeuta milyen gyakran érzékeli ezeket az aggodalmakat.

Mivel sok egzisztenciális témát a kutatók még sohasem tanulmányoztak közvetlenül, megvizsgáltam olyan érintőleges területek kutatásait, amelyek összefüggésben állhatnak az adott témával. A 6. fejezet például a „kontroll helyével” foglalkozik, mert ennek jelentősége van a felelősségvállalás és az akarat kérdéskörében.

Más témák az említett okokból nem adnak lehetőséget empirikus vizsgálódásra. A kutatók ennek megfelelően kiválasztottak néhány, elérhetőbb részproblémát. Például, mint látni fogjuk, számos „halálszorongás”-skála áll rendelkezésre a rettegés jelenségének tanulmányozásához, ám annyira felületesek és formálisak, hogy nem sokkal leszünk tőlük okosabbak. A helyzet arra emlékeztet, amikor nem a sötét úton keresik a kulcsot, ahol elveszett, hanem a lámpaoszlop alatt, ahol világos van. Ezeket a részprobléma-kutatásokat a szükséges óvatossággal fogom idézni.

Olyan területek is vannak, ahol a tudás csak intuitív lehet. A lét néhány igazsága olyannyira kétségtelen és nyilvánvaló, hogy bizonyításukhoz nincs szükség logikai érvelésre vagy empirikus kutatási eredményekre. Mondják, hogy Karl Lashey neuropszichológus egyszer a következő megjegyzést tette: „Ha hegedülni tanítasz egy foxi kutyát, nincs szükséged vonósnégyesre, hogy bizonyítsd.”

Igyekeztem elég világosan és közérthetően megírni ezt a könyvet, hogy a laikus olvasó számára is követhető legyen. Mindazonáltal elsősorban egyetemi hallgatóknak és gyakorló pszichoterapeutáknak szánom. Meg kell jegyeznem azonban, hogy bár nem várom el olvasóimtól a szakszerű filozófiai ismereteket, feltételezek bizonyos klinikai háttértudást. Nem gondolom, hogy ez a könyv valamilyen „első” vagy komplett pszichoterápiás szöveg lesz, de azt várom, hogy az olvasó tisztában van a hagyományos klinikai magyarázó rendszerekkel. Ennélfogva amikor a klinikai jelenségeket egzisztenciális vonatkozásban mutatom be, nem mindig kínálok alternatív magyarázatokat. Véleményem szerint a feladatom az, hogy az egzisztenciális problémákon alapuló koherens pszichoterápiás megközelítést írjak le, ami világosan helyrerakja azokat az eljárásokat, amelyeket a terapeuták legnagyobb része ösztönösen alkalmaz.

Nem akarom azt a látszatot kelteni, hogy ez a könyv a pszichopatológia és pszichoterápia elméletét mutatja be. Egy paradigmát nyújt, pszichológiai konstruktumot, ami lehetőséget ad a terapeutáknak, hogy a klinikai adatok széles körét megértve kialakítsanak egy szisztematikus pszichoterápiás stratégiát. Ennek a paradigmának figyelemre méltó magyarázó ereje van: takarékos (azaz viszonylag kisszámú alapfeltevésre támaszkodik) és hozzáférhető (vagyis a feltevések olyan élményeken alapulnak, amelyeket minden, önmaga belső világának megfigyelésére képes egyén intuitívan megtapasztalhat). Továbbá humanisztikus alapú paradigma, ami összhangban áll a terápiás vállalkozás mélyen emberi természetével.

De ez egy paradigma, és nem a paradigma – egyes pácienseknél eredményes, másoknál nem; egyes terapeuták képesek alkalmazni, mások nem. Az egzisztenciális szemléletmód egy a sok klinikai megközelítés közül. Átrendezi a klinikai adatokat, de a többi paradigmához hasonlóan nem kizárólagos, és nem magyaráz meg mindenfajta viselkedésmódot, mivel az ember túl komplex, és túl sok cselekvési lehetősége van.

A lét megfellebbezhetetlenül szabad, következésképpen bizonytalan. A kultúra és a psziché konstruktumai gyakran elhomályosítják ezt a tényt, de ha az egyén szembesül léthelyzetével, eszébe jut, hogy a paradigmák kitalált, szánalmasan ingatag védőkorlátok csupán a bizonytalanság mély fájdalma ellen. Az egzisztenciális elméleti megközelítésben és bármely más szemléletmód esetében az érett terapeutának el kell tudnia fogadni ezt az alapvető bizonytalanságot.

Első rész
Halál

A következő négy fejezetben azt vizsgálom, hogy a halál fogalma milyen szerepet játszik a pszichopatológiában és a terápiában. Az alaptételek egyszerűek:

1. A halálfélelem központi szerepet játszik belső élményeinkben; zaklatása semmihez sem fogható, a felszín alatt morajlik, szakadatlanul, sötéten és nyugalmat nem hagyva les ránk a tudatosság peremén.

2. A gyermeket egy korai életszakaszban intenzíven foglalkoztatja a halál, és ekkor legfontosabb fejlődési feladata, hogy az elmúlástól való rettenetes félelmét feldolgozza.

3. Annak érdekében, hogy megbirkózzunk ezekkel a félelmekkel, védekező mechanizmusokat alakítunk ki a halál tudata ellen, amelyek tagadáson alapulnak, amelyek formálják karakterstruktúránkat, és amelyek – ha maladaptívak – klinikai szindrómákhoz vezetnek. Más szóval a pszichopatológia annak a következménye, hogy az egyén képtelen túltenni magát a halál gondolatán.

4. Végül, a halál tudatosítására alapozva létrehozható egy szilárd és hatékony pszichoterápiás megközelítés.

A 2. fejezet áttekinti a halálfogalom szerepét a pszichoterápiában, bemutatja az idevágó klinikai kutatások eredményeit, majd megvizsgálja, mi lehet a magyarázata annak, hogy a hagyományos pszichoanalitikus gondolkodás mindenáron igyekezett kihagyni a halált a pszichoterápiás gyakorlatból és a pszichoterápiás elméletből.

A 3. fejezet a halálfogalom fejlődését mutatja be a gyermekeknél, és azokat a védekező mechanizmusokat vizsgálja, amelyeknek a kialakulása az egyénnek a halálszorongástól való megóvását szolgálja.

A 4. fejezet egy pszichopatológiai paradigmát mutat be, amely ezeken a halált tagadó elhárító mechanizmusokon alapszik.

Az 5. fejezet a halál tudatán alapuló terápiás megközelítés elméleti és gyakorlati megvalósításának kérdéseivel foglalkozik.

2. Fejezet
Élet, halál és szorongás

Ne vakard, ahol nem viszket – tanácsolta a nagy Adolph Meyer pszichiátriai előadásain medikusok egész generációjának.[26] Hát nem kitűnő érv a páciens halállal szembeni attitűdjének vizsgálata ellen? Nincs így is elég félelem a páciensekben? Minek emlékeztetni őket a félelmek legszörnyűbbikére? Miért foglalkoznának a keserű és megmásíthatatlan valósággal? Ha a terápia célja a reménykeltés, miért kellene megidézni a reménygyilkos halált? A terápiának az a célja, hogy élni segítsen a páciensnek. Miért ne maradhatna a halál a halál pillanatára?

A felsorolt érvek választ követelnek, és válaszolok is ebben a fejezetben, mégpedig a mellett érvelve, hogy a halál igenis állandóan „viszket”, hozzáállásunk a halálhoz hat arra, miként élünk és fejlődünk, avagy hogyan ingunk meg, és hogyan betegszünk meg. Két alaptételt vizsgálok meg, mindkettőnek lényeges pszichoterápiás vonzata van:

1. Élet és halál egymástól elválaszthatatlan fogalmak; egyszerre léteznek, és nem egymás után; a halál folyton ott morajlik az élet hártyája mögött, óriási hatást gyakorolva az élményekre és a magatartásra.

2. A halál a szorongás ősforrása, és mint ilyen, a tünetek elsődleges forrása is egyben.

Az élet és halál összefonódása

Az élet és halál összefonódásának gondolata, ameddig visszamenően írásos emlékek tanúskodnak erről, mindig is foglalkoztatta az emberiséget. Az élet egyik legnyilvánvalóbb ténye, hogy minden elmúlik, hogy félünk az elmúlástól, és hogy az elmúlás és a félelem ellenére élnünk kell. A sztoikusok szerint az élet legfontosabb eseménye a halál. Megtanulni helyesen élni annyit tesz, mint megtanulni helyesen meghalni; és fordítva, tudni jól meghalni annyi, mint tudni jól élni. Cicero mondta: „Filozofálni annyi, mint felkészülni a halálra”,[27] Seneca szerint pedig „csak az ismeri az élet igazi ízét, aki hajlandó és kész meghalni”.[28] Szent Ágoston ugyanezt a gondolatot így fogalmazta meg: „Csak a halállal való szembesüléskor születik meg az ember igazi énje.”[29]

A halál nem korlátozódhat csak a meghalásra. Biológiailag az élet és halál közötti határvonal viszonylag éles; pszichológiailag azonban összemosódik. A halál az élet ténye, az elmélyülés pillanatai azt súgják, hogy a halál nem pusztán az élet utolsó momentuma. „Születvén meghalunk, a vég a kezdeten függ” (Manilius).[30] Montaigne a halálról írt megkapó esszéjében ezt kérdezi: „Miért félsz az utolsó napodtól? Nem járul hozzá jobban a halálodhoz, mint bármelyik másik. Minden nap a halál felé tart, az utolsó odaér.”[31]

Könnyű lenne (és rendkívül csábító) folytatni a halállal kapcsolatos idézeteket. Lényegében minden nagy gondolkodó (általában fiatalon vagy élete vége felé) elmélkedett és írt a halálról; és sokuk arra a következtetésre jutott: a halál az élet elválaszthatatlan része, s ennek folyamatos figyelembevétele inkább gazdagítja az életet, semmint tönkreteszi. Bár a halál fizikailag elpusztítja az embert, a halál tudata megmenti őt.

Ez az utolsó gondolat annyira fontos, hogy megismétlem: míg a halál fizikailag elpusztítja, a halál tudata megmenti az embert. De mit jelent pontosan ez a kijelentés? Hogyan mentheti meg a halál gondolata az embert? És mitől?

Egy rövid kitérő az egzisztencialista filozófia központi fogalmára megvilágíthatja a választ. Martin Heidegger 1926-ban ezzel a kérdéssel foglalkozva arra a fontos belátásra jutott, hogy a halál tudata ösztönöz bennünket, hogy egyik létformából egy magasabb rendű létformába váltsunk át. Heidegger úgy gondolta, hogy a világban két alapvető létezési mód van: 1. a létezést felejtő állapot és 2. a létezés tudatában lévő állapot.[32]

A létezést felejtő diszpozícióban az egyén a tárgyak világában él, és belemerül a rutinba: „alacsonyabb szinten él”, „fecsegésbe” merül, elvész, megadja magát a mindennapi világnak, a dolgok milyenségével foglalkozik.

A másik diszpozícióban az ember nem a dolgok milyenségén csodálkozik, hanem azon, hogy vannak. Ebben a létformában élni azt jelenti, hogy az egyén állandóan tudatában van a létezésének. Ebben a diszpozícióban, amit gyakran ontológiai létformának (a görög ontosz = létezés szóból) is neveznek, az ember folyamatosan tisztában van a létezésével, és nem csupán a lét mulandóságával, de a létezése miatti felelősségével is (erről a 6. fejezetben lesz szó). Mivel az egyén csak ebben az ontológiai létformában áll kapcsolatban önteremtő képességével, csak itt képes arra, hogy megváltoztassa önmagát.

Az ember általában az első létformában él. A felejtés az általános létezési mód. Heidegger ezt „nem-tulajdonképpeninek” nevezi – olyan létformának, melyben az egyén nincs tudatában annak, hogy ő maga élete és világa teremtője, amelyben az egyén „menekül”, „hanyatlik” és megnyugszik, melyben „hagyja, hogy elsodorja a senki”, így nem kell választania.[33] Amikor azonban átkerül a második létformába (a létezést tudatosító állapotba), valódi értelemben, autentikusan él (innen származik a modern pszichológiában oly gyakran használt autenticitás, hitelesség kifejezés). Ebben az állapotban az egyén teljes öntudatra ébred – megismeri transzcendentális (teremtő) énjét és empirikus (teremtett) énjét is; átlátja minden lehetőségét és korlátját; szembenéz az abszolút szabadsággal és a semmivel – és ettől szorong.

De mi köze mindehhez a halálnak? Heidegger felismerte, hogy az egyén puszta elmélkedéssel, kitartással, fogcsikorgatással nem kerülhet át az önfeledt létezésből a felvilágosultabb, szorongásteli, józan létezésbe. Vannak bizonyos megváltoztathatatlan, orvosolhatatlan állapotok, bizonyos „kényszerítő élmények”, melyek kizökkentik, átrántják az egyént az első, mindennapos létformából a tudatos létezésbe. E kényszerítő élmények közül (Jaspers később küszöb- vagy határhelyzeteknek nevezte ezeket[34]) a halál a leghatásosabb: a halál olyan körülmény, ami lehetővé teszi számunkra, hogy valódi, tulajdonképpeni életet éljünk.

Ezt a nézetet – nevezetesen hogy a halál pozitív hatással van az életre – nem könnyű elfogadni. Közönségesen a halált annyira rossznak tartjuk, hogy minden ellentétes nézetet, mint valami valószínűtlen tréfát, azonnal elutasítunk. Köszönjük szépen, egész jól megvagyunk sorscsapás nélkül is.

De egy pillanatra tegyük félre a véleményünket, és képzeljük el, milyen lenne az életünk, ha soha nem gondolnánk a halálra. Veszítene az intenzitásából. A halál tagadásával beszűkül az élet. Freud, aki bizonyos okokból – melyekre még röviden visszatérek – nem sokat beszélt a halálról, úgy gondolta, hogy az élet mulandósága fokozza az élet élvezetét. „Ha korlátozódik az öröm lehetősége, ezzel növekszik az öröm értéke.” Freud az első világháború idején azt írta, hogy a háború „varázsa” az volt, hogy visszahozta a halált az életbe: „Az élet ismét érdekessé vált, visszanyerte teljes tartalmát.”[35] Amikor a halált kirekesztjük, amikor az egyén szem elől téveszti, hogy mi a tét, az élet ellaposodik. Olyanná válik, mint amiről Freud ír, „ízetlen és tartalmatlan lesz, mint egy amerikai flört, melyről már előre lehet tudni, hogy semmi nem fordulhat elő benne, szemben a mi kontinentális szerelmi történeteinkkel, melyekben mindkét fél végig tudatában kell legyen a komoly következményeknek.”[36]

Sokan gondolták úgy, hogy mind a halál tényének, mind a halál gondolatának hiánya az élet iránti érzékenység eltompulásához vezet. A francia drámairodalomban például, Jean Giraudoux Amphytrion 38 című darabjában elhangzik egy párbeszéd két halhatatlan isten között. Jupiter elmeséli Merkúrnak, hogy milyen földi alakot ölteni és halandó nőt szeretni:

Kevés szava lesz és ez mélyíti a kettőnk közötti szakadékot… Ilyeneket mond, „Amikor gyerek voltam” – vagy „Most, hogy idős vagyok” – vagy „Soha életemben” – Ez a szívembe hasít, Merkúr… Valami hiányzik belőlünk, Merkúr – a mulandóság pátosza – a halandóság meghittsége – az édes bánat, hogy valami olyasmibe kapaszkodsz, amit nem tudsz megtartani?[37]

Montaigne ehhez hasonlóan képzeli azt a párbeszédet, melyben a félig ember, félig isten Kheirón lemond a halhatatlanságról, miután apja, Szaturnusz (az idő és az örökkévalóság istene) vázolja a választás következményeit:

Képzeljétek el valóban, hogy egy igen hosszan tartó élet mennyivel elviselhetetlenebb és gyötrelmesebb lenne az ember számára, mint amit én adtam neki. Ha nem volna halál, szünet nélkül engem átkoznátok, amiért megfosztottalak tőle benneteket. Készakarva kevertem hozzá némi keserűséget, nehogy használatának nagy előnyeit látva túl mohón és tolakodón öleljétek magatokhoz. Hogy megtartsalak benneteket azon a középúton, amelyet elvárok tőletek, ahol sem a haláltól, sem az élettől nem futamodtok meg, édeset is, keserűt is kevertem mindkettőbe.[38][8]

Nem szeretnék valamiféle halálimádó, nekrofil kultusz vagy élettagadó morbiditás szószólója lenni. De nem szabad elfelejtenünk, hogy az alapdilemmánk az, hogy mindannyian egyszerre vagyunk angyalok és vadállatok; halandó teremtmények vagyunk, és mivel öntudattal rendelkezünk, tudjuk, hogy halandók vagyunk. A halál bármilyen szintű tagadása az alapvető emberi természet tagadása, és egyben a tudatosság és a megismerés egyre nagyobb mértékű beszűküléséhez vezet. A halál gondolatának elfogadása ment meg minket; nem a rettegésre és a sivár pesszimizmusra figyelmeztet, hanem mintegy katalizátorként egy valódibb életformára sarkall, és növeli életünk örömeit. Ezt támasztják alá azoknak a vallomásai is, akik személyesen is szembenéztek a halállal.

Szembesülés a halállal:
a személyes változás

Nem egy nagyszerű irodalmi alkotás ábrázolja, milyen pozitív hatással van az egyénre a halállal való találkozás.

Tolsztoj Háború és béke című regénye kitűnő példája annak, hogy a halál milyen radikális személyiségváltozást idézhet elő.[39] Pierre, a főszereplő, belefásul az orosz arisztokrácia üres, céltalan életébe. Elveszetten bolyong a regény első kilencszáz oldalán, hogy valami értelmet találjon életének. A történet fordulópontja, amikor Napóleon katonái elfogják Pierre-t, és golyó általi halára ítélik. Hatodikként a sorban végignézi öt társa kivégzését, és készül a halára – mígnem az utolsó pillanatban váratlanul kegyelmet kap. Az esemény átélése megváltoztatja őt, a regény hátralevő háromszáz oldalán tartalmas, céltudatos életet él. Képes a kapcsolataiban teljes odaadást tanúsítani, élvezettel érzékeli a természeti környezetet, megtalálja azt a feladatot az életben, aminek jelentése lesz a számára, és annak szenteli magát.[9]

Tolsztoj Ivan Iljics halála című kisregénye hasonló üzenetet közvetít.[40] Ivan Iljics, egy hitvány bürokrata, súlyos beteg lesz, talán gyomorrákot kap, és rettenetes fájdalmakat kell elviselnie. Kínjai nem enyhülnek, mígnem röviddel a halál előtt rájön a megdöbbentő igazságra: azért hal meg ilyen csúfosan, mert csúfos életet élt. Hátralevő napjaiban drámai átalakuláson megy át – amire aligha találhatnánk a személyiségfejlődésnél jobb kifejezést. Ha Ivan Iljics páciens lenne, bármelyik terapeuta büszke lehetne a végbement változásra: sokkal megértőbb lett másokkal, kibírhatatlan keserűsége, arroganciája és önmaga túlértékelése eltűnt. Röviden, utolsó napjaiban a létezés egy sokkal magasabb szintjére lépett, mint addigi életében bármikor.

Ez a jelenség a klinikum világában is gyakran előfordul. Interjú készült olyanokkal, akik öngyilkos szándékkal leugrottak a Golden Gate hídról, és túlélték a kísérletet. A tíz túlélőből hat esetében kiderült, hogy az esemény következtében mind a hatuknak megváltozott az életszemlélete.[41] Egyikük a következőket nyilatkozta: „Feltámadt bennem az élni akarás… Van egy jóságos Isten a mennyben, aki a világegyetem minden teremtményében benne van.” Egy másik: „Most erős életösztön van bennem… Az egész életem újjászületett… Elhagytam a régi ösvényeket… Mások létezését is érzékelem.” Megint egy másik: „Úgy érzem, most már szeretem Istent, és tenni szeretnék valamit másokért.” Végül egy hosszabb szemelvény:

Új remény és elhatározás töltött el, hogy éljek. A legtöbb ember ezt nem éri fel ésszel. Értékelem az élet csodáját – mintha egy szárnyaló madarat néznék – minden fontosabb lesz, ha közel vagy ahhoz, hogy elveszítsd. Úgy érzem, harmóniába kerültem minden dologgal, és eggyé váltam az emberekkel. Lelki újjászületésem óta átérzem az emberek fájdalmát. Minden tiszta volt és világos.

Bőséggel akadnak klinikai példák. Abraham Schmitt részletesen leír egy krónikus depressziós beteget, aki súlyos öngyilkossági kísérletet követett el, és csak a ritka véletlen folytán maradt életben. A leírás hangsúlyozza, hogy „teljes diszkontinuitás volt a beteg két élete között” – vagyis a szuicid kísérlet előtti és utáni élete között. Schmitt elmondja, hogy nem történt terápia, a szakmai kapcsolatuk célja egyedül a rendkívüli változás megfigyelése volt. A beteg barátai a „vibráló” jelzőt használták rá, ami alatt azt értették, hogy „szinte csilingel az életkedvtől és a lelkesedéstől”. A terapeuta megállapítása szerint a beteg az öngyilkossági kísérlet után „rátalált önmagára, az életére és a férjére. Életét most a maga teljességében éli, és számtalan más életet is megtölt… Nem egészen egy évvel az öngyilkossági kísérlet és a megváltozása után teherbe esett, és megszülte első gyermekét, akit gyors egymásutánban több gyerek követett. (Noha előtte hosszú ideig fogamzásképtelen volt.)”[42]

Russel Noyes kétszáz, halálközeli állapotot átélt személyt (autóbaleset, vízbefúlás, lezuhanások stb.) tanulmányozott. Arról számolt be, hogy a vizsgált személyek tekintélyes hányada (23%) még évek múlva is azt állította, hogy a történtek hatására

erősen átérzik az élet rövidségét és értékességét… jobban örülnek az életnek, fizikailag és érzelmileg is érzékenyebbek lettek a követlen környezetükre… képesek a jelenben élni és megízlelni minden pillanat elmúlását… tudatosabban viszonyulnak az élethez – és az élőlényekhez is, és „ki vannak hegyezve” arra, hogy élvezzék a dolgokat, amíg még nem túl késő.[43]

Többen említették a „prioritások átértékelődését”, hogy megértőbbek és emberközpontúbbak lettek, mint annak előtte.

Abdul Hussain és Seymour Tozman, egy halálraítélteket őrző börtönrész orvosai esettanulmányukban három olyan halálraítéltről számolnak be, akik az utolsó pillanatban kegyelmet kaptak. A szerzők szerint mindhárman mélyreható személyiségváltozást és figyelemre méltó attitűdváltozást mutattak, ami a több hónapig tartó utánkövetési időszakban is megmaradt.[44]

A rák: szembesülés a halállal. A „krízis” a kínai képírásban két írásjelből áll: a „veszély” és a „lehetőség” jeleiből. Többéves, végső stádiumban lévő rákbetegekkel folytatott munkám során megdöbbenve tapasztaltam, hogy milyen sokan vannak, akik a krízisben és a veszélyben a változás lehetőségét látják. Elképesztő átalakulásokról, belső változásokról számolnak be, amit csak a „személyiségfejlődés” fogalmával lehet jellemezni:

- Az élet prioritásainak átértékelése: a jelentéktelen dolgok banálisként kezelése

- Felszabadulásérzés: képesek a választásra, nemet tudnak mondani, ha valamit nem akarnak megtenni

- Igyekeznek az azonnali jelenben élni, nem halogatják a dolgokat a nyugdíjba vonulásig vagy más jövőbeni időpontig

- Értékelik az élet elemi dolgait: az évszakok váltakozását, a szelet, a lehulló faleveleket, a karácsonyt stb.

- A szeretteikkel elmélyültebb kommunikáció

- Kevesebb kapcsolati félelmük van, kevésbé aggódnak az elutasítástól, megnő a kockázatvállalási hajlandóságuk

Richard Neuberger szenátor röviddel a halála előtt a következő változásokról számolt be:

Olyan változás megy végbe bennem, ami, azt hiszem, visszafordíthatatlan. A presztízs, a politikai siker, az anyagi státus kérdései egyszerre mind jelentéktelenné váltak. Miután megtudtam, hogy rákom van, az első órákban eszembe sem jutott a helyem a Szenátusban, a bankszámlám vagy a szabad világ sorsa… Mióta kimondták a diagnózist, egy vitám sem volt a feleségemmel. Azelőtt zavart, hogy nem a tubus aljáról nyomja ki a fogkrémet, hogy nem fordít elegendő figyelmet a kényes étvágyamra, hogy a megkérdezésem nélkül készíti el a vendégek listáját, hogy túl sokat költ ruhákra. Most vagy nem veszem észre mindezt, vagy nem számítanak…

Ehelyett új színben látom a dolgokat, amelyeket azelőtt természetesnek vettem – milyen jó egy baráttal ebédelni, megvakarni Muffet fülét és hallani a dorombolását, a feleségemmel lenni, az ágyam melletti lámpa békés fényében egy könyvet vagy egy folyóiratot olvasni, feldúlni a hűtőszekrényt egy pohár narancsléért vagy egy szelet süteményért. Azt hiszem, most először érzem az élet ízét. Végül beláttam, hogy nem vagyok halhatatlan. Beleborzongok, amikor arra gondolok, hogy még amikor a legjobb egészségnek örvendtem, a hamis büszkeség, a talmi értékek és a becses semmiségek miatt mennyi lehetőséget elszalasztottam.[45]

Milyen gyakran kísérik pozitív személyes változások a halállal való szembesülést? Az általam tanulmányozott minta pszichológiailag tudatos rákbeteg nőkből állt, akik maguk döntöttek úgy, hogy önsegítő csoportot keresnek. Ennek a jelenségnek az általános előfordulását akartuk vizsgálni, s e célból munkatársaimmal összeállítottunk egy kutatási tervet, hogy a pácienseket tisztán orvosi körülmények között tanulmányozhassuk.[46] A személyes változások mérésére alkottunk egy kérdőívet, amelyet hetven, áttétes mellrákkal kezelt beteg töltött ki (olyan betegek, akiknek a primer rákbetegsége máshol alakult ki, és sem műtéti beavatkozással, sem gyógyszeresen nem kezelhetők).[10] A kérdőív egyik része tizenhét tételt tartalmazott a személyes fejlődésről,[11] melyeket a betegek ötfokozatú skálán (0 = szinte soha, 4 = mindig) értékeltek, két időszakra, a rák megjelenése előtti és a rák megjelenése óta eltelt periódusra vonatkozóan. Megvizsgálva az eredményeket azt tapasztaltuk, hogy a betegek nagy része nem látott változást a két időszak között. Azoknál azonban, akik változást tapasztaltak a „korábban” és „most” között, a változás majdnem mindig a személyiségfejlődés irányába mutatott. A tizenhét kérdésből tizennégy esetében több páciens jelzett pozitív változást, mint negatívat.[12] Néhány kérdés szignifikáns változást mutatott. Például a 14. kérdés esetében („Úgy érzem, tudok valami fontosat az életről, amire másokat is meg kell tanítanom”) tizennyolc beteg pozitív, három pedig negatív változásról számolt be; a 11. kérdésnél („Kiállok a jogaimért”) tizenketten pozitívról, hárman negatívról; a 2. kérdésnél („Értékelem a természet szépségeit”) tizenegyen pozitívról, ketten negatívról. Ki gondolná, hogy a végstádiumban lévő rák növeli a „mély nyugalom pillanatainak” számát? Mégis, tizennyolc páciens ilyen változásról számolt be (szemben azzal a nyolccal, akik negatív irányú változást jeleztek).

A kérdőív egy másik része az általános félelmek intenzitásában beálló változásokat vizsgálta. Egy standard szorongáslistáról kiválasztottunk huszonkilenc tételt,[13] és arra kértük a betegeket, hogy mérlegeljék azok intenzitását („a betegség előtt” és „most”). A vizsgálat eredményei hasonló tendenciát mutattak, mint a személyes fejlődés kérdései, csak az amplitúdójuk tért el. Kilenc pontban a páciensek nagyobb félelmekről számoltak be a rák megjelenése után, mint előtte; egy pontban ugyanannyi páciens jelzett nagyobb félelmet, mint ahányan kisebbet; a huszonkilenc pontból pedig tizenkilenc esetében többen számoltak be arról, hogy most kevésbé félnek, mint mielőtt megtudták, hogy rákosok.

Noha a szakirodalomban más szisztematikus vizsgálat nem jelent meg a témával kapcsolatban,[14] a legtöbb terapeuta saját tapasztalatával is alá tudná ezt támasztani. Sokan dolgoztak olyan páciensekkel, akik a terápia közben valamilyen módon szembesültek a halállal, és az élmény hatására hirtelen megváltoztatták életszemléletüket és átértékelték prioritásaikat.

Schmittnek volt egy betege, aki veseelégtelenség miatt nagyon közel került a halálhoz. A hosszú időn át tartó vesedialízis után sikeres veseátültetést végeztek rajta, és fizikai és lelki értelemben is új életet kezdett.

Így ír az élményeiről:

Tulajdonképpen csak úgy tudom jellemezni magam, hogy két életet éltem. Úgy is nevezem őket: az első Kathy és a második Kathy. Az első Kathy meghalt a dialízis alatt. Nem tudott mit kezdeni a halál látványával. Meg kellett szülessen a második Kathy. Ez a Kathy a halálban született… Az első Kathy könnyelmű gyerek volt. Csak a pillanatnak élt. Viccelődött az önkiszolgáló étteremben, viccet csinált a sebészeten az ápolónők unalmas prédikációiból, még a szülei inkorrektségéből is. Egyetlen célja az volt, hogy a hétvégéken jól szórakozzon… A jövő túl messze volt, és nem érdekelte. Jelentéktelen dolgoknak élt.

De a második Kathy – ez vagyok én most – megszállottja az életnek. Nézd, milyen szép az ég! Milyen ragyogóan kék! Belépek egy virágoskertbe, és beleborzongok a virágok káprázatos pompájába… Egyvalamit tudok: ha az első Kathy maradtam volna, elvesztegettem volna az egész életemet, és soha nem tudtam volna meg, mit is jelent örülni neki. Farkasszemet kellett néznem a halállal, hogy élni tudjak. Meg kellett halnom, hogy élhessek.[49]

Egy alkoholista páciens, Arthur életében a halállal való szembesülés különös formája jelentette a fordulópontot. A lejtőre került férfi évek óta keményen ivott, és soha nem volt annyi ideig józan, hogy eredményes pszichoterápiás segítséget kaphasson. Belépett egy terápiás csoportba, de az egyik nap olyan részegen jelent meg a találkozón, hogy ott helyben összeesett. Miközben eszméletlenül hevert a szőnyegen, a csoport azon tanakodott, hogy mit tegyenek vele. Végül fogták, és kórházba vitték.

Az ülést szerencsére videoszalagra rögzítették. Később, amikor Arthur megnézte a felvételt, szembesült a halállal. Éveken át hallgatta ismerősei intelmeit, hogy ha így folytatja, belehal az ivásba, de soha nem hitte, hogy ez megtörténhet. A látvány, ahogy ott fekszik mozdulatlanul a szőnyegen, körülötte a felőle tanakodó emberekkel, hátborzongató hasonlóságot mutatott ikerfivére temetésével, aki szintén alkoholista volt, és egy évvel azelőtt halt meg. Elképzelte, hogy a ravatalon fekszik, barátai gyűrűjében. Ez a vízió annyira megrázta, hogy nekivágott felnőtt élete addigi leghosszabb józan időszakának, és életében először vállalta a terápiás munkát, ami végül is komoly hasznára vált.

Érdeklődésemet az egzisztenciális terápia iránt nagyrészt az keltette fel, hogy évekkel ezelőtt saját szememmel láttam, milyen hatást vált ki a halál közelsége az egyik páciensemből. Jane, a huszonöt éves örök diák, a depressziója miatt kezdett terápiára járni, emellett krónikus gyomorhurutja volt, és állandóan tehetetlennek, haszontalannak érezte magát. Az első interjú során hosszadalmasan beszélt a problémájáról, és többször is így busongott: „Nem tudom, mi történik.” Nem értettem, mit akar mondani ezzel a kijelentéssel, és mivel amúgy is egy terjengős, önbecsmérlő litánia közben hangzott el, gyorsan el is feledkeztem róla. Bevezettem egy csoportba, ahol ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, vagyis hogy nem tudja, mi történik. Nem tudta, miért olyan közömbösek iránta a többiek, miért képtelen társalogni velük, miért bonyolódik mazochista viszonyba a többi taggal, miért habarodik bele a terapeutába. Az élete merő rejtély volt a számára, valami, ami egyszerűen csak megesik vele, ami rázúdul.

Jane a terápiás csoportban félénk volt és unalmas. Minden kijelentése kiszámítható volt. Mielőtt megszólalt, végignézte az arcokat, hogy vajon a többiek mit akarnak, és úgy fogalmazta meg a szavait, hogy lehetőleg minél több ember tetszését elnyerje. Bármit megtett, nehogy konfliktusba keveredjen, nehogy elűzze maga mellől a többieket. (Természetesen az emberek mégis elfordultak tőle – nem haragból, hanem mert unták.) Világossá vált, hogy Jane menekül az élet elől. A csoportban mindenki a szolgálatkészségből emelt fal mögötti igazi Jane-t kereste. Próbálták bátorítani; biztatták, hogy találkozzon emberekkel, tanuljon, írja meg a diplomájához szükséges utolsó dolgozatot, hogy vásároljon ruhákat, fizesse ki a számláit, hogy ápolja magát, fésülje a haját, írjon önéletrajzot és keressen munkát.

A buzdítás, mint a legtöbb buzdítás a terápiában, természetesen nem járt sikerrel, úgyhogy a csoport taktikát változtatott: arra ösztönözték, hogy gondolkozzon el, mi haszna van a kudarcaiból. Mi a jutalom? Miért olyan kifizetődő kudarcot vallani? Ez a vonal sokkal eredményesebbnek bizonyult, és hamarosan megtudtuk, hogy a haszon igencsak jelentékeny. A kudarc megőrizte a fiatalságát, védelmet adott neki, megóvta attól, hogy döntéseket kelljen hoznia. A terapeuta idealizálása és imádata ugyanezt a célt szolgálta. A segítség „odaát” volt. Ő úgy látta, a terápiában az a feladata, hogy annyira legyengítse magát, hogy a terapeuta ne tudja nyugodt lelkiismerettel megvonni tőle isteni érintését.

A fordulat akkor következett be, amikor Jane egy nagy méretű, baljós, hónalji nyirokdaganatot vett észre magán. A csoport rendszerint kedd esténként találkozott; úgy esett, hogy kedd reggel vettek tőle szövetmintát, és huszonnégy órát kellett várnia az eredményre. Aznap este rettegve érkezett az ülésre. Azelőtt soha nem foglalkozott a saját halálával. Az összejövetel rendkívül eredményesnek bizonyult, mert a tagok a segítségére voltak, hogy szembenézzen a félelmeivel és kifejezze érzéseit. Az elsődleges élménye a rémisztő egyedüllét volt – az egyedüllét, amit mindig is érzett a tudat peremén, amitől mindig is rettegett. Az ülésen rájött, hogy nem számít, mit tesz, nem számít, mennyire gyengíti le magát, a végén úgyis egyedül kell szembenéznie a halállal – senki sem fog közbenjárni az érdekében, senki nem fog meghalni helyette.

A következő napon megtudta, hogy a daganat jóindulatú, de az élmény nagy hatást tett rá. A dolgok kezdtek összeállni előtte. Döntéseket hozott, mint még soha azelőtt, és kezébe vette élete irányítását. Az egyik ülésen a következő kijelentést tette: „Azt hiszem, tudom, mi történik.” Én már rég elfelejtettem ezt a régi sirámát, de ekkor eszembe jutott, és végre megértettem, mit értett alatta. Fontos volt neki, hogy tudja, mi történik. A felnőttséggel járó magányosságot és halált akarta mindenáron elkerülni. Úgy akarta legyőzni a halált, hogy ifjú marad, hogy kikerüli a választásokat és a felelősséget, hogy elhiszi azt a mesét, miszerint mindig lesz valaki mellette, aki választ helyette, aki elkíséri őt, akire számíthat. A felnőtté válás, a választás, az elválás egyúttal az egyedülléttel és a halállal való szembesülést is jelenti.

Összegzésképpen, a halál fogalma kulcsszerepet tölt be a pszichoterápiában, mert valamennyiünk életélményében központi szerepet játszik. A halál és az élet egymástól elválaszthatatlan: a halál fizikai értelemben elpusztít, a halál gondolata azonban megment minket. A halál elfogadása színt visz az életbe, radikális változást okoz az életfelfogásban, és a belefeledkezéssel, zsibbadtsággal és kicsinyes szorongásokkal jellemezhető létformából egy valódi létformába vezeti be az egyént. A halállal való szembesülés hatására az egyén mélyreható személyes változáson mehet át, és az ilyen példák nyilvánvaló és fontos jelentést hordoznak a pszichoterápia számára. Technikákra van szükség tehát, olyan eszközökre, melyekkel a pszichoterapeuták kiaknázhatják és mindenki számára elérhetővé tehetik ezt a terápiás lehetőséget, hogy a változás ne csak a véletlenen vagy egy halálos betegségen múljon. Az 5. fejezet részletesen foglalkozik majd ezekkel a kérdésekkel.

Halál és szorongás

A szorongás szerepe annyira központi és nyilvánvaló a pszichoterápiában, hogy nincs szükség különösebb szószaporításra. A szorongásnak megkülönböztetett státusa van a hagyományos pszichiátriai nozológiában is, amelyben a főbb pszichiátriai szindrómákat „reakcióknak” nevezik: pszichotikus reakciók, neurotikus reakciók, pszichoszomatikus reakciók. Mi ezeket az állapotokat a szorongásra adott válasznak, a szorongás leküzdésére irányuló, jóllehet hibás alkalmazkodást megvalósító (maladaptív) törekvéseknek tekintjük. A pszichopatológiai tünetek elképzelhetők olyan vektorokként, amelyeket a szorongás és a szorongás leküzdésére irányuló – a neurózisra és az egyénre jellemző – védekezések összegződése hoz létre. A terapeuta a kezelés megkezdésekor általában a manifeszt szorongásra, a szorongással ekvivalens jelenségekre és azokra az elhárító mechanizmusokra fókuszál, melyeket az egyén a szorongás elhárítása céljából hozott létre. Noha a terápiás munka sok irányba elágazhat, a terapeuta a szorongást használja jelzőtűznek, tájolási pontnak: munkája a szorongást veszi célba, feltárja alapvető forrásait, és végső célként megpróbálja gyökerestől kiirtani.

Halálszorongás: az emberi lét meghatározó tényezője

A halálfélelem annyira erős és mindent átható érzés, hogy az egyén energiájának tetemes részét a halál tagadása emészti fel. A halál transzcendenciája az emberi tapasztalat egyik alapmotívuma, mindenütt jelen van: a legmélyebb, legbensőbb személyes élményeinktől (motivációk, elhárítások, álmok és rémálmok) a nyilvános, makroszociális struktúrákig (temetők, emlékművek, halottak bebalzsamozása, hittudomány, ideológiák vagy az űrkutatás), de benne van életmódunkban, időtöltéseinkben, a fejlődésbe vetett rendíthetetlen hitünkben, „előbbre jutási” ösztönünkben, a hírnév utáni vágyunkban is.

Az első emberi csoportot, a társas lét molekuláját Freud szerint a halálfélelem kovácsolta össze: a szorongás az egyedülléttől és a környező sötétségben leselkedő valamitől. Fenntartjuk a csoportot, hogy ezáltal fenntartsuk önmagunkat. A csoport történetének emlékezeti megörökítése szimbolikus gesztus a közvetített halhatatlanság megszerzéséhez. Ahogy Hegel fogalmazott: a történelem maga az, amit az ember a halállal tesz. Robert Jay Lifton több módozatot is bemutat, amivel az ember igyekszik megvalósítani a szimbolikus halhatatlanságot: 1. biológiai módozat: az egyén tovább él utódaiban, a biológiai összetartozás végtelen láncában; 2. teológiai módozat: az egyén egy másik, magasabb létformába kerül; 3. alkotói módozat: az egyén fennmarad tetteiben, alkotóereje embertársaira gyakorolt maradandó hatásában (Lifton azt állítja, hogy személy szerint a terapeuta fennmaradása ebből a forrásból táplálkozik: azáltal, hogy segít a pácienseinek, végtelen láncolatot indít be, amelyben a páciens gyermekei és ismerősei is továbbadják az ő magvát); 4. az örök természet fogalma: az egyén a természet körforgásába visszatérve él tovább; és végül 5. a megélt transzcendens módozat: az egyén egy elmélyült állapotban annyira „elveszti önmagát”, hogy megszűnik az idő és a tér, és az egyén a „folytonos jelenben” él. Gondoljunk csak bele ezek átható kulturális következményeibe![50]

A halálfélelem és a halhatatlanság keresésének e társadalmi elágazódásai annyira sokfélék, hogy elemzésük jócskán túlmutatna e könyv keretein. A kérdéssel foglalkozó szerzők közül Norman Brown, Ernest Becker és különösen Ray Lifton szemlélteti ragyogóan, hogy a halálfélelem mennyire beleivódik társadalmi struktúránk szövetébe. Én elsősorban azt vizsgálom, hogy milyen hatással van a halálszorongás az egyén belső dinamikájára. Kimutatom, hogy az általános szorongás elsődleges forrása a halálfélelem. Meglehet, ez a kijelentés egyszerűnek tűnik, és mindennapos megérzéseink is ezt sugallják, azonban látni fogjuk, hogy a kérdés elméleti és klinikai vonzatai rendkívül szerteágazók.

Mi a halálszorongás?

Először is engedtessék meg, hogy megvizsgáljam, mit jelent a „halálszorongás” fogalma. Több kifejezést is használok egyazon értelemben: halálszorongás, halálfélelem, a halál rémülete, félelem az elmúlástól. A filozófusok a „lét törékenységének” tudatáról (Jaspers), a „nemlét” miatti rettegésről (Kierkegaard), a „jelenvalólétlehetetlenség lehetőségéről” (Heidegger) vagy ontológiai szorongásról (Tillich) beszélnek. A felsorolt megfogalmazások között hangsúlybeli különbségek is vannak, mint ahogyan a halálfélelem egyénenként eltérő formát ölthet. Ahhoz, hogy ennél pontosabbak legyünk, nézzük meg, miről is szól tulajdonképpen a halálfélelem.

A kérdéssel foglalkozó kutatók szerint a félelem több kisebb, különálló félelemből tevődik össze. James Diggory és Doreen Rothman például egy lakossági mintán (563 fő) azt vizsgálta, miként rangsorolják az emberek a halál következményeit.[51] Az alábbi lista a halállal kapcsolatos félelmeket tartalmazza, gyakoriság szerint rangsorolva:

1. A halálom fájdalmat okoz a rokonaimnak és a barátaimnak.

2. Mindennek vége szakad, amibe belekezdtem vagy elterveztem.

3. A haldoklás fájdalommal járhat.

4. Nem lesz többé semmiféle élményem.

5. Nem gondoskodhatom a hozzátartozóimról.

6. Félek, hogy mi lesz velem, ha van élet a halál után.

7. Félek, hogy mi történik a testemmel a halál után.

A felsorolt félelmek közül több az egyéni halálra vonatkozik. A félelem az esetleges fájdalomtól nyilvánvalóan a halál innenső oldalára vonatkozik; az élet utáni dolgokra hivatkozás pedig arra utal, hogy az egyén a halált átmeneti folyamatnak tekinti; mások féltése pedig természetesen nem önmagunk féltése. A félelem a személyes elmúlástól láthatólag központi helyet foglal el a félelmek között: „Mindennek vége szakad, amibe belekezdtem vagy elterveztem” és „Nem lesz többé semmiféle élményem”.

Jacques Choron a halállal kapcsolatos főbb filozófiai nézetek áttekintése során hasonló következtetésre jutott. Ő a halálfélelem három típusát különítette el: 1. mi lesz a halál után, 2. a meghalás „eseménye”, 3. a lét megszűnése.[52] Az első kettő – hangsúlyozza Robert Kastenbaum[53] – a halállal kapcsolatos. A harmadik, a „lét megszűnése” (elmúlás, megsemmisülés) tűnik a halálfélelem központi kérdésének; és ez az, amivel e könyv lapjain is foglalkozom.

Kierkegaard volt az első, aki egyértelmű különbséget tett félelem és szorongás (rettegés) között; szembeállította a félelmet (a félést valamitől, azaz a félelemnek van tárgya) a szorongással (ami tárgy nélküli félés, a semmi félelme) – „nem az a semmi, amelyhez az individuumnak semmi köze”, tette hozzá kényszerűen.[54] Az ember retteg (vagy szorong) attól, hogy elveszti önmagát, hogy semmivé lesz. Ezt a szorongást nem lehet konkretizálni, lokalizálni; amint Rollo May mondja: „minden oldalról támad és egyszerre”.[55] Egy olyan félelemmel, amelyet sem megérteni, sem lokalizálni nem lehet, képtelenség szembeszállni, és ettől az még ijesztőbb lesz: az egyén tehetetlennek érzi magát, ami aztán további szorongást gerjeszt. (Freud úgy gondolta, hogy a szorongás a tehetetlenségre adott reakció; „valamilyen közelgő veszélyről tudósító jelzés”, amikor az egyén „arra számít, hogy a helyzetben, amibe belekerül, tehetetlen lesz”.)[56]

Hogyan küzdhetünk meg a szorongással? Úgy, hogy a semmiről áthelyezzük valamire. Erre gondolt Kierkegaard, amikor azt írta, hogy „a szorongás tárgyát képező semmi egyre inkább valamivé válik”.[57] Erre utal Rollo May is azzal a kijelentésével, hogy „a szorongás arra törekszik, hogy félelemmé váljon”.[58] Ha a semmitől érzett félelemnek sikerül tárgyat találnunk, akkor önvédelmi hadjáratba kezdhetünk – vagyis elkerülhetjük a félelmünk tárgyát képező dolgot, szövetségeseket kereshetünk ellene, mágikus rituálékat folytathatunk a kiengesztelésére, vagy akár átfogó támadást indíthatunk ellene, hogy méregtelenítsük.

Klinikai megnyilvánulások

Az, hogy a szorongás igyekszik félelemmé válni, meghiúsítja a szorongás elsődleges forrását kereső klinikus erőfeszítéseit. A klinikai munka során a primer halálszorongás ritkán jelenik meg eredeti formájában. Olyan, mint a naszcensz oxigén – rögtön más állapotba alakul át. A gyerek, hogy kivédje a halálszorongást, elhárító mechanizmusokat fejleszt ki, melyek – amint azt a következő fejezetben részletesen bemutatom – a tagadáson alapulnak, különböző szakaszokon mennek át, és végül bonyolult mentális működésekben öltenek testet, melyek elnyomják a meztelen halálszorongást, és olyan védekező mechanizmusok rétegei alá temetik, mint az eltolás, a szublimáció vagy a konverzió. Előfordul, hogy bizonyos megrázó élmények kiszakítják a védekezés függönyét, és így a nyers halálfélelem betör a tudatba. A tudattalan ego azonban ilyenkor szélsebesen befoltozza a szakadást, és újra elfedi a szorongás valódi természetét.

Mondok egy személyes példát. Mialatt ezen a könyvön dolgoztam, egy nap autóbalesetet szenvedtem. Egy csendes külvárosi utcán haladtam a kocsimmal, amikor hirtelen arra lettem figyelmes, hogy egy irányíthatatlanná vált autó száguld felém. Az ütközés elég erős volt ahhoz, hogy mindkét autót összetörje, én azonban szerencsés voltam – szemben a másik vezetővel, aki súlyos zúzódásokat szenvedett –, és komolyabb fizikai sérülés nélkül megúsztam a dolgot. Két órával a történtek után repülőre szálltam, és este előadást tartottam egy másik városban. Kétségkívül nagyon megrázott az eset, szédültem, remegtem, nem tudtam enni és aludni. Másnap este, eléggé ostoba módon, megnéztem egy horrorfilmet (Carrie), ami annyira elborzasztott, hogy a vége előtt otthagytam. Néhány nap múlva hazautaztam, és az élménynek – némi alvászavart és szorongásos álmot leszámítva – látszólag semmilyen pszichés következménye nem maradt.

Mégis, egy különös probléma bukkant fel. Abban az időben egyéves ösztöndíjjal a Palo Altó-i Center for Advanced Study in the Behavioral Sciencesben kutattam. Kedveltem a munkatársaimat, és minden alkalommal türelmetlenül vártam az ebédidőben szokásos kellemes tudományos tereferét. A baleset után azonban egyre nagyobb szorongással néztem e beszélgetések elé. Lesz egyáltalán valami érdemleges mondanivalóm? Vajon milyennek tartanak a munkatársaim? Nem csinálok bolondot magamból? Néhány napon belül ez a szorongás annyira felerősödött, hogy kezdtem kifogásokat keresni, és valahol máshol ebédeltem, egyedül.

Elemeztem a kialakult helyzetet, és egy dolog világos volt: ez a fajta szorongás először a baleset után jelentkezett. Kis híján az életembe került a baleset, az utána rám tört nyílt szorongás azonban egy vagy két nap alatt teljesen eltűnt. Nyilvánvalóan félelemmé alakult. A balesetet követő halálszorongást elsődlegesen eltolással „kezeltem” – vagyis lehasítottam eredeti forrásáról, és egy megfelelően specifikus helyzethez kötöttem. Eredeti halálszorongásomnak szinte nem is volt ideje kibontakozni, és már át is vették a helyét olyan lényegesen enyhébb aggodalmak, mint az önértékelési kétségek vagy az elutasítástól vagy megalázástól érzett félelem.

Jóllehet kezeltem, ha tetszik, „feldolgoztam” a szorongásomat, de nem irtottam ki; hatása hónapokkal később is érződött. Az ebéd alatti csevegéssel kapcsolatos félelmet ugyan leküzdöttem, de számos más természetű megjelent – féltem az autóvezetéstől, nem mertem biciklire ülni. Hónapokkal később, amikor síelni mentem, annyira óvatoskodtam, úgy tartottam a rossz mozdulatoktól, hogy egyszerűen képtelen voltam élvezni a lesiklás örömét. Ezeket a félelmeket azonban be tudtam határolni időben és térben, és bizonyos rendszer szerint irányítani is tudtam őket. Zavartak ugyan, de nem voltak alapvető, primitív félelmek, nem jelentettek fenyegetést az életemre.

A konkrét félelmek mellett felfigyeltem egy másik változásra is: a világot veszélyesnek éltem meg. Elveszett számomra az otthonossága: mindenhonnan veszély leselkedett rám. A valóság természete megváltozott, valami olyasmit éreztem, amit Heidegger „hátborzongató idegenségnek” (unheimlich), a „nem-otthon-lét” élményének nevezett, és amit ő a haláltudat tipikus következményének tartott.[59] Egyetértek vele.

A halálszorongásnak van egy másik vonása, ami gyakran félreértésekhez vezet a szakirodalomban. Jelesül az, hogy különböző szinteken nyilvánulhat meg. Az egyén, amint azt említettem, félhet a meghalás folyamatától, a meghalással járó fizikai fájdalmaktól, fájlalhatja bevégezetlen terveit, a személyes élmények megszűnését, de akár szemlélheti a halált racionálisan, egykedvűen is, mint az epikureusok, akik arra a következtetésre jutottak, hogy a haláltól nincs miért félni, mivel „ahol én vagyok, ott nincs halál; ahol halál van, ott meg én nem vagyok. Következésképpen a halál nem létezik számomra.” (Lucretius) Mindamellett nem feledkezhetünk meg arról, hogy ezek a válaszok a felnőtt tudatos reflexiói a halál jelenségére; semmi esetre sem azonosak a tudattalanban létező primitív halálfélelemmel – azzal a rettegéssel, ami a lét szerves része, és ami a fejlődés korai szakaszában, a pontos fogalomalkotás kialakulása előtt jelenik meg, ami dermesztő, hátborzongató, eredendő rettegés, és ami megelőzi a beszédet és a gondolkodást, és kívül áll rajta.

A klinikus ritkán találkozik a halálszorongás eredeti, nyers formájával: ezt a szorongást konvencionális elhárító mechanizmusok (például elfojtás, eltolás, racionalizálás) és specifikus, csak erre a szorongástípusra jellemző elhárító mechanizmusok (lásd 4. fejezet) kezelik. Persze ez a tény nem tántoríthat el minket: minden, szorongással kapcsolatos elméletben találkozhatunk vele. A primer szorongás mindig valami kevésbé toxikus jelenséggé alakul, erre szolgál az egész pszichológiai védekezési rendszer. A freudi terminológiával élve ritka, hogy egy klinikus tiszta kasztrációs szorongással találkozzon; általában csak a szorongás valamilyen transzformációját látja. Például a férfi fél a nőktől, bizonyos társas helyzetekben fél férfiakkal versengeni, vagy a szexuális kielégülést hajlamos a heteroszexuális érintkezéstől eltérő viselkedésformákban keresni.

Az a klinikus azonban, aki elsajátítja az egzisztenciális „hozzáállást”, fel fogja ismerni a „feldolgozott” halálszorongást, és meg fog lepődni, hogy milyen gyakran és milyen változatos formákban jelenik meg. Engedjenek meg egy klinikai példát.

Nemrég volt két páciensem, akik hétköznapi házassági problémáik megoldása végett fordultak hozzám. Joyce harminchárom éves egyetemi tanár volt, egy fájdalmas válás közepén. Jackkel tizenöt éves korában kezdett járni, és huszonegy évesen házasodott vele össze. A házasság nyilvánvalóan nem sikerült, és három évvel azelőtt különváltak. Joyce, annak ellenére, hogy végül is megfelelő kapcsolatot alakított ki egy másik férfival, rendkívül nehezen viselte a válást. Lényegében az egyik fő ok, amiért terápiára jelentkezett, az volt, hogy valahányszor Jackkel beszélt, mindig erőt vett rajta a sírás. A sírás elemzése számos fontos tényezőre derített fényt.

Először is, fontos volt számára, hogy Jack még mindig szeresse őt. Annak ellenére, hogy már nem kötődött hozzá és nem szerette, azt akarta, hogy Jack úgy gondoljon rá, ahogy senki másra az életében. „Miért?” – kérdeztem. „Mindenki arra vágyik, hogy emlékezzenek rá – válaszolta –, ez a halhatatlanság egyik módja.” Emlékeztetett rá: a zsidó kaddis azon a meggyőződésen alapszik, hogy a szülő addig létezik, amíg a gyerekei emlékeznek rá. Ha Jack elfelejti őt, azzal ő egy kicsit meghal.[15]

Joyce bánatának egy másik forrása a rengeteg szép és fontos közös élmény volt. Úgy érezte, ha ő és Jack már nincsenek együtt, ezek az élmények elenyésznek. A múlt elhalványulása könyörtelenül figyelmeztet az idő múlására – a múlt megszűnésével megrövidül a jövő. Volt férjére volt szüksége az idő – a jövő és a múlt – megfagyasztásában. Jóllehet nem tudatosult benne, egyértelműen attól rettegett, hogy „felhasználja” a jövőt. Például az volt a szokása, hogy soha nem fejezett be teljesen egy dolgot: ha takarított, a ház egyik részét úgy hagyta. Rettegett a „befejezéstől”. Ha olvasott egy könyvet, a másik már ott várta a sorát az éjjeliszekrényén. Mindez Proustra emlékeztet, aki fő irodalmi művét annak a kérdésnek szentelte, hogy a múlt visszafoglalásával hogyan menekülhet meg az ember az „idő mohó állkapcsai közül”.

Még egy oka, amiért Joyce folyton sírva fakadt, a kudarctól való félelme volt. Az élete mindaddig megszakítatlan sikersorozat volt. Az, hogy kudarcot vallott a házasságában, az ő szemében azt jelentette: „olyan vagyok, mint bárki más”. Igen tehetséges volt, de a tervei még grandiózusabbak. Azt remélte, hogy kutatási programjával nemzetközileg elismerik, talán még a Nobel-díjig is eljuthat. Feltette magában, hogy ha öt év alatt ezt nem sikerül megvalósítania, energiáit az írásra összpontosítja, és megírja a hetvenes évek meghatározó nagyregényét – jóllehet korábban egyetlen regényt sem írt. Ennek ellenére volt alapja különlegességérzésének: mindaddig minden tervét megvalósította. Házasságának sikertelensége volt a felfelé ívelő pálya első kényszermegállója, szolipszista életfelfogásának első komolyabb megingása. Házasságának kudarca fenyegette ezt a különlegességérzést, ami, amint azt a 4. fejezetben látni fogjuk, a halál tagadásának egyik gyakori és hatásos módja.

Joyce problémájának gyökere tehát a primer halálszorongáshoz nyúlik vissza. Az én szememben, az egzisztenciális szemléletmódú terapeuta szemében az említett klinikai jelenségek – a vágy, hogy örökké szeressék és emlékezzenek rá; hogy megállítsa az időt; hogy eggyé váljon a másikkal; és a hit, hogy sebezhetetlen – egyetlen célt szolgáltak: hogy enyhítsék Joyce halálszorongását.

Miután elemezte ezeket a jelenségeket, és megértette közös forrásukat, a tünetei feltűnő javulásnak indultak. A legmegdöbbentőbb változás az volt, hogy amint megszabadult a Jackkel kapcsolatos neurotikus vágyaitól, és már nem a halál tagadására használta őt, első ízben valódi szeretettel fordult felé, újrakezdték és teljesen más alapokra helyezték házasságukat. De ez már egy másik téma, amiről a 8. fejezetben fogok beszélni.

Aztán ott volt Beth, egy harmincéves, egyedülálló nő, aki azért kezdett terápiára járni, mert képtelen volt örömteli kapcsolatot kialakítani férfiakkal. Korábban többször „rosszul választott”, és általában azért szakította meg a kapcsolatot, mert elvesztette az érdeklődését a partnere iránt. Ez a jelenség a terápia során is megismétlődött: beleszeretett egy férfiba, majd a kínzó döntésképtelenség állapotába került, és végül nem tudta elkötelezni magát mellette.

Amikor elemeztük a dilemmáját, világossá vált, hogy szinte kényszeríti magát egy tartós kapcsolat kialakítására: elege volt a magányból, az egyedüllétből, és kétségbeesetten vágyott gyermekekre. A ránehezedő nyomást csak fokozta, hogy aggódott az öregedés miatt, és attól félt, hogy hamarosan túljut a szülőképes koron.

Ennek ellenére amikor a partnere felvetette a házasság gondolatát, pánikba esett; minél jobban sürgették, annál inkább szorongott. Beth a házasságot a merev mozdulatlansághoz hasonlította; szerinte olyan lenne, mint egy formalinban tartósított élőlény. Neki fontos volt, hogy fejlődhessen, más lehessen, valami mássá válhasson, mint ami volt; és attól tartott, hogy a leendő férje túl passzív lesz, túl elégedett lesz magával és az élettel. Beth fokozatosan megértette e motívum jelentőségét az életében: soha nem a jelenben élt. Még evés közben is, ha a főfogást fogyasztotta, a gondolatai már a desszerten jártak. Rettegett a „megállapodás” gondolatától, és azt a „megkövesedéssel” kapcsolta össze. „Ennyiről szólna az élet?” – kérdezte gyakran magától, amikor a házasságra vagy az elkötelezettség más formáira gondolt.

Amikor a terápia során elérkezett ezekhez a kérdésekhez – a kényszerűséghez, hogy mindig maga előtt járjon, az öregedéstől, a haláltól és az állandóságtól érzett félelméhez –, szorongása soha nem látott mértéket öltött. Egyik este, a terápiás ülést követően, amelyen ezeket mélyreható elemzésnek vetettük alá, különös rémület kerítette hatalmába. A kutyáját sétáltatta az utcán, és olyan érzése támadt, mintha túlvilági lények követnék. Ijedten körülkémlelt, majd rohanni kezdett hazafelé. Később hatalmas vihar tört ki, Beth egész éjszaka szemhunyásnyit sem aludt, attól rettegett, hogy a szél letépi a tetőt vagy a házat elmossa az eső. Az 5. fejezetben látni fogjuk, hogy amikor az egyén megérti, a félelme (Beth esetében a házasságtól vagy a rossz választástól érzett félelem) tulajdonképpen tárgytalan – vagyis a semmitől fél –, a szorongás gyakran fokozódik. Beth esetében a férjhez menés kényszere és a házasság félelme egy mélyebb, a halálszorongás megfékezéséért vívott harc felszíni visszatükröződése volt.

Számos klinikus szerint a halálszorongás és annak transzformációi a klinikai pszichopatológia teljes spektrumában tetten érhetők. A 4. fejezet részletesen foglalkozik ezzel, itt csupán megemlítem. R. Skoog leírja, hogy a súlyos kényszerneurózisban szenvedő betegek 70 százalékának a tünetek megjelenésekor a biztonságérzetet súlyosan károsító halálközeli élménye volt. A szindróma megjelenésével a páciensek igyekeznek fokozott mértékben kontroll alá vonni világukat, és megpróbálják kizárni a véletlen és váratlan események lehetőségét. Kerülik a rendetlenséget, a piszkot, rituálékat fejlesztenek ki a betegségek és a veszély elhárítására.[61] Erwin Strauss megjegyzi, hogy a kényszerbetegek undora a rothadástól, a betegségektől, a baktériumoktól és a kosztól szoros kapcsolatban van a személyes elmúlás miatti félelemmel.[62] W. Schwider megfigyelte, hogy ezek a kényszeres védekezési mechanizmusok nem hatékonyak a halálszorongás semlegesítésében. Több mint száz kényszerbeteg vizsgálata alapján készült tanulmányában leírja, hogy a betegek harmada félt a sötétségtől és a bezártságtól, és valamivel több mint a harmadának nyílt halálszorongása volt.[63]

Herbert Lazarus és John Kostan átfogó tanulmányt készítettek a pszichogén hiperventiláció jelenségéről (rendkívül gyakori neurotikus panasz, az orvoshoz fordulók 5-10 százalékánál előfordul), és rámutattak, hogy ennek hátterében a különféle fóbiákká alakult halálszorongás áll. Ha az egyén képtelen megfelelően elsáncolni magát a halálszorongástól, hiperventilációs pánik léphet fel.[64]

D. B. Friedman leírja egy kényszerbeteg esetét, akinél a halálszorongás súlyos kényszerképzetté alakult – azt hitte, hogy mindenki el fogja felejteni őt. Ehhez még az a kényszergondolata is társult, hogy mindig, minden izgalmas dologról lemarad: „Új dolgok leginkább akkor történnek, ha én nem vagyok ott, előttem vagy utánam, azelőtt, hogy megszülettem, vagy majd a halálom után.”[65]

A halálszorongás majdhogynem tiszta formája figyelhető meg a hipochondereknél, akik állandóan testük épségéért és egészségéért aggódnak. A hipochondriázis gyakran az után alakul ki, hogy az illető vagy valamely hozzá közel álló súlyos betegségen esik át. A betegség kezdetén, írja V. Kral, az egyén nyílt halálfélelmet érez, amit később teste különböző szerveire vetít ki.[66]

Több klinikai tanulmány arról számol be, hogy a halálszorongásnak központi szerepe van a deperszonalizációs szindrómákban.[67] Martin Roth például azt tapasztalta, hogy a deperszonalizációs szindrómát mutató betegek mintegy 50 százalékánál a kiváltó esemény halál vagy egy súlyos betegség volt.[68]

Ezeknek a neurotikus szindrómáknak van egy fontos közös vonásuk: annak ellenére, hogy kényelmetlenséget okoznak és korlátozzák a páciens életét, sikeresen megvédik a nyílt és ijesztő halálszorongástól.

Empirikus kutatások

Az elmúlt harminc évben folyamatos, de nem túl meggyőző társadalomtudományi kutatás folyt a halállal kapcsolatban. Úgyszólván minden ilyen tudományos publikáció azzal indít, hogy további kutatásokra van szükség, és ezt vagy lamentálás, vagy sértődött háborgás követi az alapos vizsgálatok hiányáról. A szakirodalom áttekintése után én sem tehetek mást, mint hogy megismétlem ezeket a panaszokat a halálról szóló spekulatív vagy impresszionisztikus írások és a módszertanilag megalapozott kutatások közötti aránytalanságról. Például 1972-ig a halál szakirodalma mintegy 2600 kötetet és cikket számlált, ebből csupán 2 százalék számol be empirikus kutatásról, és csak néhány számít megbízhatónak az egzisztenciális elmélet és gyakorlat szemszögéből.

A kutatások, amelyek akár távolról is, de átfedést mutatnak fejtegetésem témájával, a következő kérdéseket próbálják vizsgálni: a halálszorongás előfordulása, korreláció a halálszorongás és a demográfiai változók (életkor, nem, családi állapot, foglalkozás, vallás, iskolázottság stb.), személyiségtényezők (MMPI-változók,[16] általános szorongási szint, depresszió mértéke stb.), illetve életesemények (korai veszteség, hospitalizáció) között, a halálszorongás és a tünetek, illetve különféle pszichológiai élmények (fantázia, álmok stb.) összefüggése.

Eddig rendben is volnánk. De amint arra Robert Kastenbaum és Ruth Aisenberg elgondolkodtató írásukban rámutatnak, a kutatások vagy túlságosan szűk területet vizsgálnak, vagy ingatag módszertani alapokon állnak.[69] Sok tanulmány hibásan közelít a halál fogalmához; például nem tesznek különbséget az egyén saját halála miatti, valaki más halála miatti vagy a halálának másokra gyakorolt hatása miatti félelem között.

Ennél is komolyabb hiányosság azonban, hogy a legtöbb tanulmány a tudatosan manifesztálódó szorongást vagy a halál iránti tudatos attitűdöket méri. A problémát csak súlyosbítja, hogy a kutatások (néhány esettől eltekintve[70]) hevenyészett, „házilag összetákolt” mérési módszereket, skálákat alkalmaznak, melyek megbízhatósága és érvényessége enyhén szólva is kétségbe vonható.

Érdekes eredményeket mutat egy kutatás, amely hivatások szerint folytatott vizsgálatokat.[71] Ennek során orvostanhallgatóknak a tudatoshalálszorongás-skálát és egy „tekintélyelvűség”-skálát (a California Personality Inventory F skálája) kellett kitölteniük. A kutatók azt tapasztalták, hogy a halálszorongás és a tekintélyelvűség között negatív összefüggés áll fenn, azaz minél nagyobb a tekintélyelvűség mértéke, annál kisebb a halálszorongás, és fordítva. Azonfelül a pszichiátriára szakosodott hallgatók esetében nagyobb mértékű halálszorongást figyeltek meg, mint a sebészetre szakosodottaknál. Lehet, hogy a pszichiáterekben jobban tudatosul a halálszorongás, míg a sebészek védettebbek vele szemben. (Az is lehet, hogy a leendő pszichiáterekben nagyobb az abszolút halálszorongás, és a személyes enyhülés reményében választják ezt a pályát.)

Több kutatás arról tanúskodik, hogy a mélyen vallásos egyénekben kisebb a halálszorongás mértéke.[72] Azoknál a hallgatóknál, akik elvesztették egyik szülőjüket, szintén emelkedett értékeket találtak.[73] A legtöbb tanulmány arra a megállapításra jutott, hogy az életkor kevéssé meghatározó változó[74] – bár a halál közelsége és a halálszorongás mértéke között pozitív összefüggés áll fenn.[75] Egy további felmérés (1000 egyetemi hallgató bevonásával) a leggyakoribb félelmeket vizsgálta, és arra az eredményre jutott, hogy közöttük a halállal kapcsolatos félelmek rendkívül nagy szerepet játszanak.[76]

Számos kutatás azt mutatja – jóllehet egy sem próbálja magyarázni –, hogy a nők inkább tudatában vannak a halálszorongásnak, mint a férfiak.[17][78]

A tudatos halálszorongás mibenlétének vizsgálata érdekes ugyan, de nincs túl nagy jelentősége a személyiségstruktúra és a pszichopatológia megértésében. A dinamikus pszichológia alaptétele éppen az, hogy az erős szorongás nem marad tudatos; az egyén elfojtja és „feldolgozza” azt. A szorongás feldolgozásának egyik legfontosabb mozzanata az érzelem és az érzelem tárgyának szétválasztása. Ez a magyarázata annak, hogy az egyén a halál gondolatára csak enyhe nyugtalanságot érez, vagy szorongásából, az eltolás következtében, csupán néhány halvány jel utal a szorongás eredeti forrására. Röviden ismertetni fogok néhány vizsgálatot, amelyek érzékenyek voltak a tudatos és nem tudatos halálszorongás közti különbségtételre, és megkísérelték tudattalan szinteken vizsgálni a halálfélelmet. Ezekben a kutatásokban olyan mérési eszközökre támaszkodtak, mint a TAT (Thematic Apperception Test, tematikus appercepció teszt), Rorschach-teszt, álomelemzés, szóasszociációs tesztek, mondatkiegészítés-tesztek, tachisztoszkópos vizsgálat vagy a bőr elektromosellenállás-változásának (GSR) mérése.

Halálszorongás és pszichopatológia

A tudatos halálszorongás. Akadnak olyan beszámolók, amelyek megkísérelnek összefüggést teremteni a tudatos halálszorongás és a tünettan között. Önkéntes egyetemi hallgatóknál pozitív korrelációt állapítottak meg a halálszorongás és a neuroticizmus között (utóbbit Eysenck-féle neuroticizmusskálával mérve).[79] „Kisebb” bűncselekmények miatt büntetésüket töltők (nincs adat a cselekmények természetéről) a kontrollcsoporthoz képest többet foglalkoznak a halál gondolatával, jobban félnek a temetésektől és a fizikai betegségektől, és sokkal inkább tudatában vannak a halállal kapcsolatos gondolataik elfojtásának.[80] Idős pszichiátriai betegeknél a tudatos halálszorongás pozitív korrelációban állt az MMPI-depresszió skálájának eredményeivel; a korreláció olyan nagy volt, hogy a kutatók azt feltételezték, hogy a fokozott halálszorongás az időskori depresszió része. Ugyanez a tanulmány nem mutatott ki lényegi összefüggést a halálszorongás és a szomatikus tünetek között (Cornell Medical Index).[81] Elképzelhető, hogy a szomatizáció a halálszorongás hatására jelentkezik, és mint egy verem, elnyeli az utóbbit.

Noha a tanulmányok szerint a normál idős népesség esetében hiányzik a nyílt halálszorongás,[82] a pszichológiailag éretlen vagy pszichiátriai zavarokban szenvedő időseknél nagyfokú halálszorongás tapasztalható.[83] A fiatalkorúak magasabb halálszorongást mutatnak, mint a többi korcsoport; és megint csak azt látjuk, hogy kriminális mértékű viselkedészavart mutató személyeknél nagyobb halálszorongás figyelhető meg, mint a kontrollcsoportnál.[84] Normális és intézetben élő „szubnormális” kamasz lányokon végzett összehasonlító tanulmány szerint az utóbbi populációban sokkal nyilvánvalóbb a halálfélelem.[85] Hasonlóképpen, egy másik kutatócsoport azt tapasztalta, hogy a gyengén teljesítő középiskolás lányok körében jóval nagyobb a halálfélelem – „sokszor annyira átható, hogy csak indirekt módon tudják kifejezésre juttatni”.[86]

Nem tudatos halálszorongás. A tudatos attitűdök vizsgálata nem sokat segít a halálszorongás szerepének megértésében a pszichodinamikában. Ezért a kutatók a nem tudatos halálfélelmet is megkísérelték tanulmányozni. Feifel és munkatársai a félelmek három szintjét különböztették meg: 1. a tudatos félelmek (ezt a „Fél-e a saját halálától?” kérdésre adott válaszok pontozásával vizsgálták); 2. a fantáziák (ezt a „Milyen gondolatok vagy fantáziaképek jelennek meg ön előtt, amikor a halálra gondol?” kérdésre adott válaszok negatív vagy pozitív voltának értékelésével mérték); 3. a tudattalan félelmek (ennek mérésére a kutatók a szín-szó interferenciatesztet alkalmazták, valamint a személyek átlagos szóasszociációs reakcióidejét vizsgálták a halállal kapcsolatos szavakra).[87]

A kutatók azt találták, hogy a halálfélelem az említett három szinten jelentős eltéréseket mutatott. Tudatos szinten a megkérdezettek több mint 70 százaléka tagadta a halálfélelmet. A képzetek szintjén 27 százalék tagadta, 62 százalék ambivalens választ adott, és 11 százalék erős halálszorongásról tett bizonyságot. Tudattalan szinten a megkérdezettek többsége félt a haláltól. Az egészséges, a neurotikus és a pszichotikus alanyok között a legmarkánsabb különbség abban állt, hogy a pszichotikus betegek sokkal átfogóbb, általánosabb halálfélelemről számoltak be, mint egészséges és neurotikus társaik. Tudatosabb szinteken az idősebb és a vallásosabb alanyok „meglehetősen pozitívan viszonyulnak a halálhoz, de zsigereikben érzik a szorongást”.[88] Meglehet, ezek a kutatások meglehetősen durva mérési eszközökkel dolgoznak, de rámutatnak a különböző tudatszinteken történő tanulmányozás szükségességére.

W. W. Meissner érdekes kísérlettel bizonyította a tudattalan halálfélelem létezését.[89] Egészséges személyeknek harminc semleges kifejezést és húsz halálszimbólumot (például fekete szín, kialvó gyertya, elutazás, alvó személy, szótlan személy, átkelés egy hídon stb.) mutattak be, és reakcióikat bőrellenállás mérésével vizsgálták. A halálszimbólumok jóval erősebb GSR-reakciót váltottak ki, mint a semleges kontrollszavak.

Klaus Magni más módszerrel vizsgálta a halálszorongást.[90] Egyre növekvő expozíciós idővel halállal kapcsolatos jeleneteket (temetést, tetemeket stb.) vetített, és mérte, mennyi idő kell az alanyoknak a jelenetek azonosításához. Kimutatta, hogy a papnak készülő teológushallgatóknak kevesebb időre volt szükségük (és feltehetőleg számottevően kisebb nem tudatos halálszorongás volt bennük), mint a kutatónak vagy oktatónak készülő hallgatóknak, akik pályájuk során kevésbé behatóan fognak mások lelki életével foglalkozni. Különféle interjú- vagy TAT-adatokat alkalmazó kutatások[91] [92] azt mutatják, hogy a magasabb neuroticizmus nagyobb halálszorongással társul.

Az időseken végzett TAT- és mondatkiegészítéses tesztek tanúsága szerint azok, akiket megszokott környezetükre emlékeztető különálló lakónegyedekben helyeznek el, kisebb tudattalan halálszorongást élnek át, mint a hagyományos idősek otthonában lakók.[93] Ezenkívül az aktívak és sokféle tevékenységet folytató időseknél szintén kisebb a nem tudatos halálszorongás.[94] Időseknél a TAT által mért halálszorongás pozitív korrelációban volt az MMPI-mutatókkal (hipochondria, dependencia, impulzivitás és depresszió).[95] Egy közép- és időskorú személyeknél végzett kutatás (mondatkiegészítéses projektív technika) szerint a fiatal személyeknél nagyobb mértékű nem tudatos halálszorongás figyelhető meg, mint idősebb társaiknál.[96]

Ha a halálfélelem a szorongás elsődleges forrása, akkor az álmokban is – ahol a nem tudatos témák gyakran és viszonylag leplezetlen formában tűnnek fel – meg kell jelennie. Egy nagyszabású normatív kutatás eredményei arra engednek következtetni, hogy az álmok 29 százalékában nyílt halálszorongás figyelhető meg.[97] Egy, szorongásos álmokat vizsgáló átfogó kutatás rávilágított, hogy a felnőttek álmaiban a leggyakoribb szorongáskeltő téma a meghalás vagy gyilkosság elszenvedése. A többi gyakori téma is kapcsolatban állt a halállal: családtag vagy valaki meghal, illetve az egyén élete forog kockán baleset miatt, vagy mert üldözik őt.[98] Van-e összefüggés a tudatos halálszorongás mértéke és a halállal kapcsolatos rémálmok gyakorisága között? A kutatások ellentmondó eredményeket hoztak, melyek nagyban függnek a mérőskálák jellegétől. Ennek ellenére annál az egyénnél, aki közeli barátját vagy rokonát vesztette el (különösen ha tízéves kora előtt), jóval nagyobb a valószínűsége szorongásos álmok felbukkanásának.[99] Az egyik tanulmány módfelett érdekes megfigyelésről számolt be: a tudatos halálszorongás és az álmokban előforduló haláltémák között nem lineáris az összefüggés.[100] Vagyis akiknél nagyon magas vagy nagyon alacsony a tudatos halálszorongás, hajlamosak halálról álmodni. Lehet, hogy a magas tudatos szorongás olyan nagymértékű tudattalan halálszorongást tükröz, amit már nem lehet elfojtani, ezért álmok és tudatos szorongás formáját ölti. A nagyon alacsony tudatos halálszorongás pedig magas tudattalan szorongást feltételezhet, amit az egyén éber állapotban elfojt, alvás közben azonban nyilvánvalóan nem tud uralkodni rajta.

Összegezve, a halálszorongással kapcsolatos kutatások csak korlátozottan segítik elő a halálfélelem szerepének megértését a tünettanban és a terápiában. A legtöbb kutatás a (gyakran felületes skálákkal mért) tudatos halálszorongás és a különböző demográfiai és pszichometrikus változók közötti összefüggést méri. Ezek a tanulmányok pozitív korrelációt találtak a magas halálszorongás és a depresszió, a korai veszteség, a vallástalanság és a pályaválasztási döntések között. Más tanulmányok a tudatosság mélyebb szintjeit vizsgálva kimutatták, hogy a tudat határain kívül jelentős halálszorongás létezik; amikor a tudatos területektől a nem tudatos területek felé haladunk, a halálszorongás nő; hogy a halálfélelem ott van az álmainkban; hogy a pszichológiailag éretlenek vagy a kevéssé aktív idősek jobban félnek a haláltól; és végül, hogy a halálszorongás (akár tudatos, akár tudattalan) összefüggésben áll a neuroticizmussal.

A halál mellőzése a pszichoterápia elméletében és gyakorlatában

A halál eddig említett valamennyi szemlélete – a kulturális hagyomány, a klinikai tapasztalat és az empirikus kutatás – komoly következtetésekkel szolgál a pszichoterápiára nézve. A halál beépülése az életbe gazdagabbá teszi azt, lehetőséget nyújtva ahhoz, hogy az egyén megszabaduljon a fojtogató trivialitásoktól, és tartalmasabb, valódibb életet éljen. A halál teljes tudatosulása radikális személyiségváltozást mozdíthat elő. Ugyanakkor a halál a szorongás elsődleges forrása; áthatja belső élményeinket, és mi számos személyes mechanizmussal védekezünk ellene. Továbbá, amint azt a 4. fejezetben látni fogjuk, a maladaptívan kezelt halálszorongás számtalan jelet, tünetet és személyiségvonást eredményez, melyeket átfogó néven „pszichopatológiának” nevezünk.

A meggyőző érvek ellenére a pszichoterápiás dialógus ritkán vonja be a halál témáját. A halálon átsiklanak, látványosan figyelmen kívül hagyják a mentálhigiéné majd minden területén: az elméletben, az alap- és klinikai kutatásban, az esetbeszámolókban és a klinikai gyakorlat minden formájában. Az egyetlen terület, ahonnan a halált nem lehet száműzni, a haldokló betegek gondozása. A pszichoterápiás szakirodalomban halállal foglalkozó szórványos közlemények általában másod- vagy harmadvonalbeli lapokban látnak napvilágot, és inkább anekdotikusak. Kuriózumok, távol az elmélet és gyakorlat főáramától.

Klinikai esetbeszámolók

A klinikai esetbeszámolók például annyira nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyják a halált, hogy szinte felmerül a gyanú, nincs-e a háttérben valami összeesküvés. A halál témájú klinikai esetbeszámolókban három fő stratégia tapasztalható. Az első, hogy a szerzők szelektíven nem veszik figyelembe a kérdést, és semmiféle idevonatkozó anyagról nem tesznek említést. A második, amikor a szerzők bőséges vonatkozó anyagról számolnak be, de teljesen ignorálják az eset dinamikai értelmezésében. Ez a helyzet például Freud esetbeszámolóival, később ezt röviden bizonyítom is. A harmadik esetben a szerzők prezentálják a halállal kapcsolatos megfigyeléseket, de az eset megfogalmazásánál a „halál” fogalmát lefordítják az adott ideológiai iskolával összeegyeztethető fogalomra.

Egy vezető szaklapban megjelent, széles körben idézett cikkben (The Attitudes of Psychoneurotics toward Death; A pszichoneurotikusok halál iránti attitűdjei) két neves klinikus, Walter Bromberg és Paul Schilder néhány olyan esetleírást közöl, melyekben a halál központi szerepet játszik.[101] Például egy nőpáciensnél akut szorongás alakult ki, miután meghalt a barátnője, akit erotizált vonzalommal szeretett. Jóllehet világosan megfogalmazta, hogy a barátnője elvesztésekor halálfélelmet érzett, a szerzők ebből arra a következtetésre jutottak, hogy „szorongását a tudattalan homoszexuális vágy elleni küzdelem okozta – saját halála azt jelentette volna, hogy egyesül kedvesével, aki elhagyta őt – a halál egyesülés a megtagadott szeretett tárggyal”.

Egy másik páciens, akinek az apja temetkezési vállalkozó volt, erős szorongásról számolt be: „Mindig is féltem a haláltól. Attól féltem, hogy felébredek, miközben balzsamozzák a testem. Sokszor úgy érzem, bármelyik percben meghalhatok. A tetemek között soha nem gondoltam a halálra… de most úgy érzem, menekülnöm kell… nem hagy nyugodni a gondolat… úgy érzem, mintha mindent eldöntő csatát vívnék.” A szerzőpáros szerint „a halál miatti szorongás a passzivitás és az apa gondoskodása iránti elfojtott vágyat fejezi ki”. Véleményük szerint a páciens szorongása a veszélyes álmok elleni önvédelem és a vérfertőző vágyak miatti büntetés utáni óhaj közötti konfliktus eredménye. A cikkben szereplő többi esetbemutatásnál megint csak azt látjuk, hogy a szerzők a halált olyan félelmekre fordítják le, melyeket alapvetőbbnek tartanak annál; „a halál a fiú számára egy végső szadomazochista kielégülést jelent az apával történő újraegyesülés során”, vagy „a halál a fiú számára elválást jelent az anyától, és tudattalan libidinális vágyai kifejezésére szolgál”.