Előszó

Keserűséggel, megpróbáltatásokkal teli út vezetett a mába, a kilencvenedik születésnaphoz. Vitéz Molnár József építészt alaposan próbára tette az élet, ám a sorscsapások közepette is ember maradt, hiszen képes volt örülni annak, amit adott neki a sors, és valahogy azt is elfogadta, amit elvett tőle. Bár utóbbiban bőven volt része, mégis megőrizte jó kedélyét, optimizmusát, s 2019. november 4-én is tudott mosolyogni a Badacsonytomajon tartott születésnapi összejövetelen, ahol imádott lánya, Éva énekelt, és öccse, bár eljönni nem tudott, feleségével verset írt a jeles alkalomra. Nehéz idők, rögös útját járta, amely talán már születése pillanatában kódolva volt. Igaz, hogy 1929-ben november negyedik napja még semmilyen jelentést nem hordozott, de 1956-ban, a forradalom leverése, bukása ezzel a nappal kezdődött. Tragikus nap, ami Molnár József esetében súlyos börtönéveket is előrevetített, sőt még mást is. A kommunista rendszer nem csak szabadságától fosztotta meg tizennégy hosszú évre, hanem első szerelmétől, Psota Iréntől is. Megélte, látta, saját bőrén érzékelte a véres bosszút, a szenvedést, az emberi aljasságot, az ávósok rémuralmát, amely még 1987-ben is mozgatta a szálakat a háttérből, s rettegésben tartotta azokat, akik másként gondolkodtak. Sajnos ma is élnek köztünk olyanok, akik lelkiismeret furdalás nélkül igyekeznek tönkre tenni a tőlük eltérő véleményen lévőket, ha éppen némi hatalomhoz jutnak. A „forradalmiság”, ahogy Molnár József fogalmazott, mindig is sokba került annak, aki igazságérzete miatt szembefordult az elnyomással, s az esetleges későbbi erkölcsi győzelem sem adott feltétlenül megnyugvást. Nem hozta vissza azt, ami elveszett. Neki a gyermekkora veszett el a II. világháborúban, amikor tizenhat évesen fegyverrel kellett édesanyját megóvnia, majd 56-ban a haza szabadságáért állt ki, amit börtönnel „honoráltak”. Első feleségét ekkor veszítette el, második felesége, Ágnes az 1987-es menekülésbe betegedett bele. Ám az élet szeretete, az Istenbe vetett hit minden nehézségen átsegítette. Ma is tud mosolyogni, jóérzéssel rápillantani az általa tervezett házakra, s örülni a madárcsicsergésnek, a felkelő nap sugarának.

Szijártó János

1. „Édesanyám” - vele kezdődött minden

A kilencvenedik születésnap

Amikor meghívott születésnapjára, azonnal közöltem vitéz Molnár Józseffel, hogy engem éppen most bocsátanak el a tapolcai helyi laptól, így újságíróként nem igazán számíthat rám, azaz tudósítani nem tudok az egyébként igazán jeles eseményről. Azt mondta, hogy nem is ezért keresett, csupán szeretné, ha ott lennék a badacsonytomaji étteremben, és készítenék néhány fotót számára. Megtiszteltetésnek vettem a meghívást tőle. Egy olyan embertől, akit futólag már korábbról is ismertem, hiszen a megyei, majd a helyi lap újságírójaként az elmúlt huszonegynéhány évben több alkalommal is láttam, hallottam, s némiképpen tudtam életútjáról is, amelyről csak az elismerés hangján szólhatok. A születésnap után többször beszéltünk, találkoztunk, s előbb halványan, majd egyre markánsabban körvonalazott egy új kötet lehetősége Molnár József életéről. Természetesen lehetetlen küldetés lenne a teljességre törekedni, ám az általa írt könyvekből, az átélt eseményekből merítve mód nyílik arra, hogy a 90 év legfontosabb történéseit megvillantsuk, képekbe, mondatokba öntsük. Külső szemlélőnek érdekességként, új információként, másoknak emlékként egy olyan időszakból, amely érintette a háborús éveket, 1956-ot, a kommunista diktatúrát, napjaink demokráciáját.

Természetesen a család bemutatása volt Jóska bátyám első mozzanata, amikor a tapolcai cukrászdában találkoztunk, immár konkrétan a könyv összeállítása kapcsán.

- Édesanyám, Balogh Margit. Vele kezdődött minden - mondta, majd átnyújtotta a közös fotót, amelyen még kisgyermekként látható. A fehér lapra ragasztott, közel 90 éves felvétel fölé még odaírta, „Minden percben velem vagy...”. Megható a soha el nem múló szeretet megnyilvánulása, amelyet a gyermek érez édesanyja iránt, még élete alkonyán is.

Molnár József kisgyermekként édesanyjával

(Forrás: Molnár József)

Egy szép vers is elhangzott a badacsonytomaji étteremben, amelyet öccse, Péter és sógornője, Kati küldött. A Badacsonylábdihegyen élő ünnepelt számára Horváth Zoltán polgármester is tolmácsolta a település jókívánságait, egyben átadta Orbán Viktor miniszterelnök által aláírt oklevelet és természetesen a Vitézi Rend is kifejezte születésnapi jókívánságát.

Betöltötte kilencvenedik születésnapját vitéz Molnár József, a forradalom hőse, akit a badacsonytomaji Muskátli vendéglőben köszöntöttek november 4-én - írtam a jeles nap estéjén honlapomra.

A középen az ünnepelt az étteremben

(Fotó: Szijártó János)

Vitéz Molnár József életútját számos kitüntetés kísérte 56-os szerepvállalása miatt. A kommunista rendszer súlyos börtönévekkel sújtotta, ám 1990 után elismerték a hazáért, a nemzetért végzett tevékenységét. Kitüntetései: A Magyar Köztársaság 56-os emlékérme (1991), Hazáért Érdemkereszt (1994), 56-os Parlament Alelnöki cím és kitüntetés (2002), az 56-os Vitézi Rend Lovagja (2001), az 56-os Vitézi Rend Tiszti Keresztje (2001), A Forradalom Hőse kitüntetés (2003), A Szabadság Hőse Emlékérem (2006), Hűség a Szabad Magyar Hazáért érdemérem (2006).

A felsoroltakon kívül még számos elismerésben részesült, illetve meg kell említeni jelentős hatású irodalmi, történelmi műveit is

A bensőséges hangulatú ünnepségen fellépett Molnár József leánya, Molnár Éva operaénekes (jobbra).

Az alsó képen a meghívott vendégek a terített asztalnál

A születésnapon természetesen az ünnepelt is megszólalt. Első mondatának első szava „édesanyám” volt, majd az 56-os részvétele miatti súlyos büntetést is megemlítette, ahogy röviden, tényleg nagyon vázlatosan mindenkit és mindent, aki, ami valaha is fontos volt számára. Ekkor nem tért ki rá, de nekem később elmesélte, hogy tizenhat évesen használt először fegyvert. 1945-ben, amikor az oroszok a fővárost ostromolták, Molnárék a felszínen zajló harcok miatt hónapok óta a pincében dideregve, éhezve húzták meg magukat. Egy orosz katona jött le a lépcsőn. Első dolga volt, hogy édesapja karóráját elvette.

- Aztán édesanyámra nézett, aki gyönyörű asszony volt és a nagy hideg miatt két pongyolát vett fel ruhájára és az alsó kissé kilátszott a felső alól.. Halálra rémülve tartotta karjában kisöcsémet. A mongolképű piszkos katona hozzálépett, felemelte a felső pongyolát és felkiáltott: spion! Az ő észjárása alapján ugyanis - ami vélhetően a náluk zajló politikai agymosás következménye volt -, aki kétféle ruhát hord, az csak spion, vagyis kém lehet. Majd édesanyámat a felszínre parancsolta. Megindultak felfelé a lépcsőn, majd az udvaron anyámat a falhoz állította, Péter öcsémmel a karján, hogy a helyszínen agyonlője őket. Összeszorult a szívem, megrémültem. Mi lesz most? Nekem tizenévesen már volt fegyverem, ami akkor is nálam volt. Nem sok időm maradt a gondolkodásra, utánuk futottam, az én pisztolyom gyorsabb volt, s az oroszt lábon lőttem. A katona összerogyott, mi pedig megmenekültünk. Ez volt az első találkozásom a kémkedés vádjával, ám sajnos nem az utolsó. Az ÁVH sötét pincéiben később gyakran feltűnt ez a kép. Egyben ez volt az az epizód, amely korai emlékeim közé örökre bevéste a „felszabadító hős szovjet hadsereg” tetteit, abból az időszakból, amikor betörtek hazánkba, raboltak, fosztogattak, gyilkoltak, erőszakoltak. Bűneik soha nem évülnek el, s számomra érthetetlen, hogy ma is élnek olyanok köztünk, akik ezeknek állítanak emlékművet.

A család

- 1929-ben születtem Budapesten, értelmiségi szülők első gyermekeként. Szombathelyről származó édesapám Párizsban és hazánkban dolgozott építészként. A szovjet horda betörése azonban derékba tört mindent, hiszen aknavetőkkel szétlőtték lakásunkat és apám irodáját is. A pincében húztuk meg magunknak, szinte semmink sem maradt. Ekkor tett először földönfutóvá a szovjet hadsereg.

Későbbi életében még számtalanszor élt át reménytelen helyzetet Molnár József, a koncepciós eljárások során, az igazságtalanul rászabott büntetések miatt. Ez lett számára megírva valahol, valamikor. Ma szinte hihetetlen, hogy az egyik ávós tiszttől „tudta meg” kihallgatása során, hogy őt amúgy nem is Molnár Józsefnek, hanem Müller Józsefnek hívják. Így „természetesen” német származású és kém. Ahogy az összes kint élő rokona is. Ha eddig azt gondoltuk, hogy Bacsó Péter 1969-ben rendezett, Tanú című filmje csak a korábbi rendszer kisarkítása, tévedünk. A valóság köszön vissza a filmszatírában, talán némileg a ma embere számára félrevezető módon iróniával, humorra „leöntve”. A rettegett rémuralmat bárgyúsággal elfedve, a szörnyű valóság súlyát könnyítve.

Ami sajnálatos, az egy másik megközelítésben tervezett játékfilm elkészítésének kudarca. Erre később még visszatérünk, de annyit azért már itt is fontos leírni, hogy a 2017-ben elhunyt Usztics Mátyás elképzeléséről (Húsdaráló) van szó, amelyhez vitéz Molnár József szolgáltatta az alapötletet, a témát.

A kilencvenedik születésnap alkalmából tartott összejövetelen Badacsonytomajon 1956. november 4-ét idézte fel először Molnár József

(Fotó: Szijártó János)

- Édesanyám - őt említem legelőször - 1956. november 4-én, hajnalban rám kiáltott. Jóska, dörögnek a fegyverek és te még itthon vagy? Aztán nagyon sokáig, sok-sok évig nem voltam otthon. De ő hűségesen járt be hozzám a börtönbe és küldte a csomagokat. De, hogy ilyen „könnyen” megúsztam, azt édes húgomnak, Jutkának köszönhetem. A nyomozótisztem, dr. Fenyvesi István a 9 hónapos nyomozás alatt azt mondta, ha Jutka nem lenne olyan gyönyörű, már felakasztattam volna magát! Együtt jártak a jogi egyetemre, onnan az ismeretség.

Aztán teltek, múltak az évek, Jutka elintézte, hogy Vácról, az ÁVH-s börtönből Tökölre kerültem. Itt rövidesen a „szabadmozgók” főnöke lehettem, s rám bízták a börtön teljes átalakítását. Néhány év telt el, és ez lett a legszebb mintabörtön, idehordták a külföldi látogatókat.

- A húgom, dr. Molnár Judith egyébként az Egyesült Államokban élt, ahol nagyon komoly karriert futott be a gazdasági életben. Mindig jó testvérek voltunk, ami engem illet soha nem feledem, amit értem tett. Többet, mi elvárható. A férje gazdag vállalkozó volt, sok boldog évet tölthettek el együtt. Sajnos ebben az életben már soha többé nem találkozhatok velük, meghaltak mindketten.

Néhány kép a „boldog békeidőkből”. Érdi nyaralások szép emlékei, a felvételeken édesanyjával és testvérével, Judittal látható a gyermek Molnár József

(Forrás: Molnár József)

„Testvérem, dr. Molnár Judith férjével. Amerikában halt meg, de szívemben örökké él. Üldöztetésem alatt mindent megtett értem. Saját magát is feláldozta”

(Forrás: Molnár József)

József, Péter és Judit. A három testvér Budapesten, a Bakáts utcában cseperedett, szüleiknek köszönhetően szeretetben, boldogságban, szép családban. Édesanyjuk nem dolgozott, mai csúnya szóval „háztartásbeli” volt, ám Jóska bátyám úgy fogalmazott, hogy ő a lehető legszebb foglalkozást, a gyermeknevelést választotta.

Élete végéig támogatta, segítette mindhárom gyermekét. Józsefet a hosszú börtönévek alatt is folyamatosan látogatta, tartotta benne a lelket. Erőt, kitartást, reményt sugárzott, akkor, amikor arra fiának a legnagyobb szüksége volt. Az összesen tizennégy évnyi börtönbüntetést nélküle biztosan nem bírta volna ki. Édesanyja életében, életfelfogásában a „főállású anyaság” volt a manapság oly sokat emlegetett „önmegvalósítás”, amelyért gyermekeitől „fizetségként” a soha meg nem szűnő szeretetet kapta vissza.

Most, „haladó szellemű” világunkban - sok mással együtt - ez sem túlzottan divatos minta, ahogyan a hagyományos családmodell sem.

Szomorú, de tény.

„Édesapám, Molnár József, valamint Török világ emlékei Magyarországon című könyve”

(Forrás: Molnár József)

- Édesanyámról már beszéltem. Ő volt a legnagyobb ember az életemben. De édesapámról is szólnom kell. Ő is egy csoda volt. Tőle örököltem építészi adottságaimat és ő volt, aki a legjobb tervezőintézetekhez beajánlott. Évekig élt Párizsban. Baudelaire és Rimbaud műveit fordította, s adta ki magyar nyelven. Ő volt, aki az első török-magyar szótárat megszerkesztette, valamint kiadta a Török világ emlékei Magyarországon című könyvét. Édesapám építőművész volt. Párizsban, Corbusier tanítványaként szerzett hatalmas tudást. Aztán hazajött és Sándy Gyula professzor munkatársa volt, több más mellett ötven templomot tervezett. A háború után kivitelezőként helyezkedett el, később az Ipari Épülettervező Vállalatnál, majd az Alumíniumipari Tervező Vállalatnál dolgozott. Édesapám beajánlott a legmagasabb szintű tervezőintézethez, a Honvédelmi Tervezőirodához (más néven Általános Építő Tervező Irodához). Azt már később tudtam meg, hogy itt tervezték az ÁVH központjait.

El kell mondanom édesapámról, hogy egy zseni volt. Építőművész, akitől mindent örököltünk. A művészet, a szépség iránti fogékonyságot és elkötelezettséget, a hazaszeretet, a harcolni tudást és akarást. Öcsém festőművész lett, én építész. Apámhoz hasonlóan nagy tehetség öcsém, a festőművész, Péter, valamint felesége, Szolláth Katalin grafikus. Ő írta kilencvenedik születésnapomra a zseniális köszöntőt, amelyet be is mutattam. A vers tulajdonképpen végigvezetett az életemen. Megvillant benne diákkori sportőrületem, a barlangkutatáson, a hegymászáson, a vitorlázáson, a síelésen, a kerékpározáson át az építészetig, a sok-sok szenvedést okozó forradalmiság, a börtön, a szerelmek, s az egészen negyven évig tartó, boldogságot jelentő házasságom, melynek 2019. novemberében Ági halála vetett véget.

Nagy tehetség, lányom Éva, aki operaénekes. És gyönyörű nő. Boldogság volt számomra, hogy a kilencvenedik születésnapomon énekelt. Ő egyébként a Bécsi Operaház előadója, ám szívesen mutatkozik meg máshol is, ha arra alkalom adódik. Különösen szép hangja van. Nagyon büszke vagyok rá.

Éva édesanyja Ágnes, Molnár József második felesége. Ágnessel már a börtönévek után ismerkedett meg, s ahogy több alkalommal is hangsúlyozta, negyven évig tartó boldog házasságban éltek. 2019. november 16-án bekövetkezett halálát sokévi szenvedés előzte meg. Élete párja az utolsó pillanatig kitartott mellette, naponta járt be a tapolcai kórházba. A kezei között halt meg.

Az ifjú Molnár József, tele élettel, szép reményekkel. Sok minden másként alakult, mint tervezte

(Forrás: Molnár József)

(Forrás: Molnár József)

Vitéz Molnár József (balról) és test-vére, Molnár Péter festőművész. Nagy tehetség, mondta róla bátyja.

A lenti képen öccse felesége, Szolláth Katalin grafikus látható. A család tele van művészekkel

Molnár József leánya, Molnár Éva operaénekes, aki megcsillantotta különleges tehetségét édesapja születésnapján is (Forrás: Molnár József)

„A 40 évvel ezelőtti esküvőnk pillanata. Drága második feleségem, Ágnes, akivel négy évtizeden át boldogok voltunk. A kezeim között halt meg sokévi betegség és szenvedés után 2019. november 16-án. Örök hála kíséri...” (Forrás: Molnár József)

Egy későbbi közös kép Ágnessel, már a rendszerváltozás után, a Balaton partján

(Forrás: Molnár József)

Építész, író, forradalmár

Molnár József, a legidősebb fiú, a református gimnáziumban érettségizett, amikorra a zajló háború következtében már túl volt az első fegyverhasználaton is.

- A '45 utáni látszólagos demokratizálódás során apám hihetetlen erőfeszítések árán új otthont és vállalkozást teremtett. Vállalkozását rövidesen államosították, csak a kalapját vihette ki az irodájából. Ezer emberrel dolgozott, fatelepe, asztalosműhelye volt a Rózsadombon. Mint osztályidegen, alkalmazottként dolgozott tovább a nagy magyar tervezőirodás egyikében, az Ipartervben. Az államosítást soha nem heverte ki. Akkor raboltak ki mindenünkből másodszor, szovjet mintára.

Molnár József számára az egyházi gimnázium elvégzése után korlátozottak voltak a továbbtanulási lehetőségek, ám édesapja szakmai elismertsége okán végül mégis bekerülhetett az ország akkor legjobban fizetett tervezőirodájába.

- Budapest belvárosában, a későbbi Anna presszó feletti emeleten voltak az irodák. Otthonról hozott és fentről kapott képességeim, kiváló rajztudásom és szorgalmam okán néhány hónap alatt az élvonalba verekedtem fel magam. A „szocialista munkaversenyek” idején 1953-ban már sztahanovista tervező voltam, ezer százalékos teljesítménnyel. Majd megnyertem a tervezőintézetek közötti munkaversenyt, Sztálin születésnapjára rendezett grandiózus küzdelemben, 1150 százalékkal. Persze rögtön vizsgálat indult ellenem, hogy nem csaltam-e? Nem csaltam, s Peredi elvtárs (cipész), az igazgató még egy vörös zászlót is állított a rajzasztalomra azzal a felirattal, hogy „Az ország legjobb sztahanovista tervezőjének”.

A most 90 esztendős építész azt azért megjegyezte, hogy nem csak a szocialista, realista stílust kellett követniük, bár akkoriban ez volt a fő irányzat, amit Major Máté tanított és tett kötelezővé a Műszaki Egyetem Építészmérnöki karán, ahova Molnár József is beléphetett a sztahanovista győzelem után.

Az 1956-os forradalom kapcsán azt mondta, hihetetlen akaraterő és düh volt bennük, az akkori „pesti srácokban”.

- Huszonharmadikán kint vonultunk az utcán, az egyetemistákkal, hogy közösen lépjünk fel ezek ellen a gazemberek ellen. Ekkor még nem látszott, hogy súlyos következményekkel járhat mindez, még annak ellenére sem, hogy a hatalom fenntartói lőttek is ránk. Az én életembe a november 4. sokkal markánsabban íródott be, amikor is egy álom véget ért, s a szabadságba vetett hitünket szilánkokra törték a szovjet lánctalpak. Vér, keserűség, fájdalom váltotta fel a rövid ideig tartó eufóriát. Értem 1959. januárjában jött az ÁVH, s ebben az évben ítéltek el 12,5 év börtönre, ami a korábban „tiltott határátlépés” miatt kapott másfél évvel együtt 14 (!) év szabadságvesztést jelentett számomra. Még kimondani is sok, és ma is felzaklat, ha ez szóba kerül. Ezért hoztam önnek ennyi írott anyagot, könyvet, dokumentumot, amelyekben minden fontos információ megtalálható.

- Én nem csak fegyverrel, de tollal is harcoltam a kommunisták ellen, így nem maradt más választásom, mint felmondani, amikor tudomást szereztem a Maros utcai ÁVH pincéiben folyó munkáról, pontosabban a „Húsdarálók” szovjet betelepítéséről. Ettől kezdve magánirodát nyitottam Ariel Atelier néven a Váci utca 21. szám alatt és a belvárosi modern lakások tervezője lettem. Könyvet is kiadtam munkáimról, Koós Judith művészettörténésszel közösen. Mígnem értem jött az ÁVH.

Ám ezt megelőzően irodámban meglátogatott Psota Irén, életem első nagy szerelme, akivel össze is házasodtunk. Történetünk csodás hónapjait Irén több könyvben is megírta. Ő a börtönben is látogatott, ám egy idő után a „fekete levelezésünk” és a csomagok küldése kiderült, így Irént egy év felfüggesztett börtönre ítélték, igazgatója pedig felszólította, hogy váljon el tőlem, különben kirúgja. Én is ezt javasoltam.

A kommunista hatalom törte derékba a fiatal pár szerelmét, házasságát. Psota Irén több könyvben is felidézte kettejük életre szóló, de mégis rövidre szabott történetét

(Forrás: Molnár József)

- Hosszú éveket kellett várnom, míg az Igazunk 56 című folyóiratban megjelenhetett a gaztettek leírása, amelyet a Nemzeti Kamaraszínház igazgatója elolvasott és színre vitt. A Tapolcai Művelődési Központ után több színházban is bemutatták, Húsdaráló címmel.

A lapban megjelenhetett végre a gaztettek leírása

Írói vénájának köszönhetően és az átélt szörnyű élmények hatására számos műve jelent meg vitéz Molnár Józsefnek a rendszerváltozás után.

A 2004-ben kiadott könyv borítóján vitéz Molnár József mond beszédet Tapolcán a trianoni évfordulón. Elöl a másik szerző, vitéz Csikós György

(Forrás: Molnár József)

Ilyen a „Sakálok és hiénák a halálraítéltek csontjainak boltozata alatt rogyadozó PILLÉREN”, ami a kárpótlási csalás áldozataiért vívott küzdelemről szól. A koncepciós perekről „Az Államügyész” ad átfogó képet. További művei: A Hősök sohasem halnak meg, mindig köztünk maradnak, Trianon, A kommunizmus véres évtizedei Magyarországon, Rémuralom Magyarországon, Húsdaráló.

Tervezői tevékenysége sokrétű volt, a belsőépítészet terén is maradandót nyújtott, ám lakóházak, nyaralók tervezését is örömmel vállalta, hiszen alkothatott, kamatoztathatta tudását és édesapjától örökölt tehetségét.

Lakásrészlet Molnár József építészeti irodájától a 60-as évekből, a már említett Koós Judith-féle könyvből (Forrás: Molnár József)

A saját tervezésű bútorok mellett méltán büszke a Badacsony-lábdihegyen lévő saját otthonára, szép családi házára is, amely ideköltözése után - tervezőirodája székhelyéül is szolgált. Számos ismerős és ismeretlen megrendelő álmait valósította meg, mondhatni az első gondolattól a kulcs átadásáig. Nehéz feladat lenne összeszámolni valamennyi munkáját, bár komoly képanyaggal is rendelkezik többségéről, főként azokról az építményekről, amelyek valami miatt közelebb álltak a szívéhez. Több más mellett például a Balaton parti nyaralók, hétvégi házak, amelyek ma is hirdetik építészi képességeit, tehetségét.

A Molnár család saját tervezésű impozáns lakóépülete Badacsonylábdihegyen (Forrás: Molnár József)

A „Balaton és a Badacsony révületében” tervezte és építette meg a Kneipp Hotelt

Vitéz Molnár József építész a Tapolcai Deák Jenő Kórházról is írt néhány sort a Tapolcai Újság számára 2019-ben.

A sok, főként helyben a politika által gerjesztett negatívum mellett ő építészként, betegként és hozzátartozóként vetette papírra itt olvasható sorait.

A Tapolcai Deák Jenő Kórházról

Én, mint építész, és mint beteg úgy érzem, nem csak meg tudom ítélni, egy-egy létesítmény helyzetét de ez kötelességem is. Van egy kórház Tapolcán, melynek rekonstrukciójához, struktúraváltásához a magyar állam, 1,6 milliárd Ft-tal járult hozzá.

Vitéz Molnár József fotót is készített a létesítményről

(Forrás: Molnár József)

Ez nem csak sikerült de, csodákat hozott létre. Különösen igaz ez a Belgyógyászati Ápolási Osztályra. ennek olyan főigazgatója van: Dr. Lang Zsuzsanna, aki csodákat művelt és azt minden nap megismétli. Ezt azért tudom megítélni, mert minden nap meglátogatom ott fekvő feleségemet, s így pontos és hiteles képet tudok festeni az ottani állapotokról. Nos ezek a csodával határosak. Egy- kétszemélyes kórtermek, klíma, pasztell színű tapétával, halványzöld linóleum padlóval, minden szoba saját fürdőszobával WC-vel, lakkozott diófa bútorok, automatikus emelőszerkezettel és példás tisztasággal, ami sehol máshol nem található! Naponta háromszor mossák a padlót, és teszik tisztába az ott fekvő ápoltakat. Példátlan a kórházakban az egy hétre előre kiadott nyomtatványban közzétett étkezési menü. És ehhez még el kell mondani, hogy csodás ételeket főznek. A gyógyítás érdekében egy csodálatos szerkezet, az antidekopitus, melyet a feleségem ágyában találtam, - ez egy levegővel folyamatosan táplált matrac, mely a felfekvési sebek gyógyítására használnak. Sikeresen. Köszönöm.

Mindezen felül egy olyan személyzet, ápolók és orvosok, akiknél kedvesebbet még nem láttam. A főnővér egy csoda, szigorú, de kedves és semmi nem kerüli el a figyelmét. A főorvos, dr. Szipőcs István is egy csoda, igaz elfogult vagyok vele, mert a közelmúltban megmentette az életemet, amikor a mentők eszméletlenül vittek osztályára. De a tények- tények és azok maradnak.

Ez ma a Tapolcai Kórház Belgyógyászati Ápolási Osztály. Isten éltesse vezetőit dolgozóit. Sok sikert áldozatos, remek munkájukhoz.

Írta: Vitéz Molnár József építész

2. A „tiltott határátlépés”

Csengőfrász

Az 1947. augusztus 31-én lezajlott választás alkalmával, melyet az akkori kommunista párt csalással nyert meg, megkezdődött az úgynevezett „csengőfrász” első felvonása. Rajk László belügyminiszter segítségével a választásokból kizártak közel 300 ezer állampolgárt.

- A hamis szavazólapok leadásáért a politikai rendőrség egyes tagjai még fizettek is. Rákosi pártja megnyerte a választást és végleg kezébe került a hatalom. Ezt tetézte, hogy 1948. februárjában Marosán György átállt a kommunistákhoz, s ezzel nagyjából a Szociáldemokrata Párt, mint ellenzék, meg is szűnt. Megkezdődött a Kisgazdapárt, a Parasztpárt, a Szociáldemokrata Párt, a Demokrata Néppárt, a Magyar Függetlenségi Párt felszámolása. Eközben egyre nagyobb szerephez jut a politikai rendőrség, az Államvédelmi Hatóság, a rettegett ÁVH.

A hivatalos verzió szerint az Államvédelmi Hatóság a magyarországi kommunista pártállami diktatúra részben titkosan tevékenykedő államvédelmi szervezete volt 1948 és 1956 között. Azonban Molnár József szerint a szervezet a háttérben egészen 1990-ig mozgatta a szálakat, s ennek következtében kellett neki és feleségének 1987-ben egyik napról a másikra Ausztriába menekülniük. Erre később még visszatérünk.

- Természetesen nem maradhatott el a hatalomért, pozícióért dúló harc a szervezeten belül sem. A vezetés felé kinyúló kezek tulajdonosai többek között Tömpe Mihály, Farkas Mihály, Kádár János, Zöld Sándor, Péter Gábor, Erdei Ferenc. És persze velük együtt még számos hatalomra éhes személy. Rémisztő helyzet, hogy a népbíróságok tagjai képzettség nélküliek, és éjjel, nappal dolgoznak az ellenzék megsemmisítésén. Közben megkezdődött az államosítás is, a kommunisták kezére kerültek kisvállalkozások, magánüzletek, családi házak,üzemek, gyárak, nemzetközi és hazai nagyvállalatok. Majd az iskolák következtek, azon belül az egyházi intézmények. A papság vezetői sem kerülhették el sorsukat, a példa kedvéért az egyik vizsgálati jegyzőkönyvből idézek:

„A helyszínen lévő, egyik hivatalosan is a rend fenntartására kirendelt rendőr, Takács Gábor, hétgyermekes apa, aki fegyverének tusával kezdte a tüntetőket ütni azzal a gondolattal, hogy a rendet helyreállítsa. Vele volt még Hell Ferenc, Királyfalvi Miklós községi írnok, aki Krisnyér Gáborral együtt elvette Takács Gábortól a fegyvert, majd Királyfalvi Miklós Takács Gábort a helyszínen agyonlőtte. Királyfalvi a szörnyű kihallgatásai alatt elszenvedett kínok hatására azt vallja be, hogy a helyi plébános, Asztalos János volt, aki felbérelte a gyilkosság végrehajtására. Asztalos beismerte bűnösségét a vizsgálati fogságban elkövetett kínzások hatására és azt vallotta, hogy Mindszenty bíboros pásztorlevele volt az indítóok. Királyfalvit és Asztalost kivégzik. Ezzel megindul az egyház ellen a koncepciós perek sokasága. Ezek közül legkiemelkedőbb a Mindszenty bíboros elleni koncepciós per, öt pontra koncentrálódik: Legitimizmus, kémkedés, Szent Korona, Mindszenty fasiszta múltja, valuta ügyek.”

A perhez a manipulált beismerő vallomásokat az ÁVH szolgáltatta, bár az is igaz, hogy az akkori népbíróságoknak nem volt szüksége beismerő vallomásokra, hogy ítéletet mondjon. Visinszkij, szovjet legfőbb ügyész szerint ugyanis a beismerő vallomás csupán a büntetés nagyságát akarja csökkenteni, ezért nem szükséges annak figyelembevétele.

Mindszenty József későbbi gyakran kitért arra, hogy kihallgatásai során mindig attól félt, hogy kábítószerrel fogják manipulálni. Ezt meg is tették, az ételébe és az italába is kevertek kábítószert annak érdekében, hogy rábizonyíthassák „bűnösségét”, olyan dolgokat, amelyeket soha nem követett el.

Azt is meg kell említeni, hogy a kommunisták saját soraikat is tizedelték, így került bíróságuk elé Rajk László, akit halálra ítéltek. Ez az ítélet várt Szőnyi Tiborra és Szalai Andrásra is. 1949-1951 között további 141 személyt tartóztattak le a Rajk-üggyel összefüggésben. A kommunista párttagok hatalmuk megőrzése érdekében nem kímélték saját harcostársaikat, barátaikat és családtagjaikat sem.

Az ÁVH hírhedt volt kegyetlenségéről és különösen durva módszereiről. Az ÁVH-sok a kihallgatások során a legembertelenebb fizikai és lelki kényszert alkalmazták a letartóztatottakkal szemben. Általános volt a kifárasztás, verés, gúzsbakötés, összerugdosás, földre teperve talpalás, sóval etetés utáni WC-ből itatás, éheztetés, az őrizetesek fejére rögzített csöpögtető berendezéssel való sanyargatás, éjjel-nappal bilincsben tartás, alvástól való eltiltás. Az egyik legszörnyűbb módszert Rákosi utasítására alkalmazták a papok kihallgatása céljából: az árammal telített feszületet az őrizetbe vett papokkal megcsókoltatták.

Két ÁVH-s börtön működött Budapesten, az egyik az Andrássy út 60-ban, az ÁVH székházában, amelyhez pincebörtön is tartozott, illetve a Belgrád rakpart 5-ös szám alatti épület is rendelkezett pincebörtönnel. Az Andrássy út 60-ban ma a Terror Háza Múzeum található, míg a Belgrád rakpart 5-ben a Fővárosi Főügyészség működik. Az ÁVH négy internálótábort vezetett: Recsken, Kazincbarcikán, Kistarcsán és Tiszalökön. Az I. kerületi Attila út 59–61. volt az 1953-ban épült ún. „ÁVH-s lakóház”, ahol a szervezet alkalmazottai nyertek elhelyezést.

Amikor 1953-ban megkezdődött az ÁVH-s vezetők elleni fellépés, sokan közülük inkább öngyilkosságot követtek el, tudván azt, hogy mire számíthatnak volt kollégáiktól.