A SZERZŐNEK A JAFFA KIADÓ GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

El Camino

Pillangó a vállamon Zuhanó repülés Magyar Camino

Én igen nagy vétkem...

Házasságsirató

Buen Camino - Színezd ki a magad útját!

Tévúton

Megbukott bűvészinasok Thaiföldi feleség Tovább az El Caminón

Hamis profil

Magányügy

Asszonymesék

Tangó

Férfimesék

Összezárva

Sándor Anikó

FALUSI CAMINO

részlet

Copyright © Sándor Anikó, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 068 3

TARTALOM

Előszó

1. A világ rendje

2. A pesti nő

3. A kezdet

4. A község

5. Nagyanyám háza

6. Buddha Bandi

7. A helyi szakik

8. Szomszédolók

9. A második nyár

10. Buddhisták

11. Állatok

12. Tessék engem tegezni

13. Bezzeg amíg Róza élt…

14. A sokat síró kislány

15. Zsidó házak

16. Az utánpótlás

17. Hálóznak

18. Emlékezem

19. A titok

20. A bagoly

21. Öregszem

22. Laci úr és Butler grófné

23. Ha Rómában vagy…

24. Átjáróház

25. Kiborultam

26. Ilona, a macskám

27. Más világ

28. Besurranok

29. Szerelem Alfréd

30. Békám nőtt

ELŐSZÓ

Harmadik éve már, hogy megszállottan, mint akinek nincs ennél fontosabb dolga, újra és újra beszuszakolom magam a csomagokkal megpakolt autómba, percek alatt a hármas autópályán vagyok, onnan hetvenöt-nyolcvan perc az út. És akkor megérkezem egy másik világba.

Ha esik, ha fúj, megyek, mert mennem kell. Pedig nem kényszerít senki, ám a belső motor kitartóan diktálja a tempót, és én képtelen vagyok ellenállni. Igaz, nem is akarok.

Életemnek e késői szakaszában ez az útvonal visszavisz engem gyermekkorom édes-bús életformájához, a falusi léthez, amely mélyre eltemetett emlékeket csalogat felszínre. Pedig „ezek” a falvak már nem „azok”. Nem olyanok, amilyenek egykor voltak.

Habár megmaradtak az egyszerű, kedves gesztusok az egyik oldalon, ám a nincstelenség, a tudatlanság és a mindezekből fakadó kíméletlenség is felbuggyan a másikon. Félelemből táplálkozó rasszizmus az egyiken, frusztráltságból fakadó bosszúvágy a másikon.

Más az értékrend, mások a szokások, az elvárások, az íratlan szabályok.

Még a víz íze is más.

Mégis otthon érzem magam benne, mégis sokat vagyok itt, miközben Budapesten egy kényelmes, elegáns lakás és a családom vár.

Egy falusi vályogház az új életterem, ami immár harmadik éve az enyém, minden ízében, minden négyzetcentimétere a lelkemből egy darab. Szeretem ezt a csak nagyjából kikupált épületet, a keszekusza, átgondolatlanul teleültetett kertet, a legőszintébb, legtisztább érzelemmel. Ha a távolból nézegetem a kameraképeket, legszívesebben megsimogatnám a kijelzőt. Nem tudom, hogy történt, de valahogy a rokonom lett nekem ez a ház. A régen látott, de el soha nem felejtett édes hozzátartozóm. A kastélyom. A kúriám. Az arborétumom.

Annyi helyen éltem már, a számát sem tudom. De valahányszor helyére került az utolsó függönykarnis, máris égett a talaj a talpam alatt. Menni kellett, mert éreztem, hogy valahol vár rám egy hely, ahonnan nem vágyom majd továbbindulni.

Úgy hiszem, most megtaláltam azt a helyet.

Fogalmam sincs, mi hozott ebbe a pár ezer lelkes községbe engem, a pesti nőt.

De itt vagyok, és miközben igyekszem némi komfortot beleszuszakolni az új rezidenciámba, hogy végre tényleg kényelmesen hanyatt dőlhessek, riadtan nézem a biztonsági kamera képeit minden apró zajra. Résen kell lenni, mert hozzászoktam, hogy bármikor érkezhet valaki, aki megzavarja ezt a békés csöndet. Pont úgy, mint gyerekkoromban.

1. FEJEZET

A VILÁG RENDJE

– Te, Bandikám, ő az az ember, aki felkergette a feleségit a fára? – kérdezte az öregasszony, miközben nyögdécselve leereszkedett a kopott, alkalmi karosszékbe a verandán.

– Ű hát. Hamar begurul, oszt olyankor szalad előle az asszony, amerre lát.

– Pedig olyan jó gyerek volt, csendes, szófogadó. Hát mi lett belőle?

– A fene se tudja, Ibolyka néni, mi a rosseb lett űvele. Most mán ilyen, oszt kész. Valamivel felbaszta az agyát a nő, ez meg meg akarta verni, oszt az asszony kínjába’ felszaladt a fára. Ez meg nem bírt utánamászni, mer olyan nagy mán a potroha. Ott ült fent az asszony vagy fél napig a fán, amíg ez el nem húzta a belit otthonrú.

– Nem értem én ezt a mostani világot, Bandikám. Mi az öreg istennek kell folyton veszekedni?

– Régen is így vót ez, nem csak a most. Ne mondja mán, hogy magát nem verte az ura! Ez a világ rendje, micsináljunk vele.

– Ne beszélj már szamárságokat, már miért volna ez a világ rendje? – mondta fejcsóválva az öregasszony.

– Mit tudom én, mér. De ez, na. Nem én találtam ki. Kérdezze csak meg Harcsapofát!

Azzal a nyekergő talicskával éppen érkező girhes férfihoz fordul.

– Mondjad csak, bogaram, a te anyádat verte-e a te apád?

– Verte hát – feleli vigyorogva a férfi, aztán csikorogtatja tovább a rozzant talicskát, keresztül mindenen, ami az útjába kerül. Bandi azért még utánakiált:

– És te vered-e az asszonyt, Harcsapofa?

– Milyen asszonyt? Nincs is semmilyen asszony – morgott az vissza a válla fölött.

– Jó, de amíg volt… Verted?

Erre azonban Harcsapofa már nem is válaszol. Talán nem is hallotta a kérdést, fülsiketítően kerreg a betonkeverő, fontosabb dolga van annál, mint hogy hülyeségekről diskuráljon.

Az öregasszony egyfolytában a fejét ingatja, közben ütemesen emelgeti a szemöldökét, mintha egy odaszállt legyet akarna elriasztani, de szólni már nem szól semmit.

– Na, hát erre mond-e valamit? Verte magát az ura vagy nem verte? – Bandi semmiképpen nem akar vesztesen kikerülni a vitából, akkor sem, ha egykori tanítónője az, aki leintette. Régen volt már úgy, hogy mindenképpen ezé az asszonyé kellett legyen az utolsó szó. Most már mindegy, miket hord össze, mert úgysem érdekel senkit egy öregasszony beszéde.

– Engem ugyan soha meg nem legyintett az uram egy ujjal sem – simítja végig száraz, ráncos arcát az öregasszony. – Na, még csak az kellett volna! – rikkantja, közben kis bizonytalanság érződik a hangjában, de lehet, hogy ezt csak én képzelem bele. – Nem is jöttem volna el hozzá ide az isten hátsófelére, az biztos, ha csak egyszer is rám kiabál. De ilyen sose volt, sose. – Aztán meg csak néz maga elé, és elhomályosodik a tekintete, pedig már több mint negyven év telt el azóta, hogy a férje – a helyi nagyember, a mindenki által félve tisztelt ügyvéd úr – meghalt. Vesegyulladása volt, de nem törődött vele. Mire már törődött volna, addigra késő volt.

A tupírozott hajú, finnyás városi lány, akit akkor még Ibinek szólítottak, és aki azért a férfiért a szűk szoknyát flanelruhára cserélte, a magas sarkút meg félcipőre, végül itt ragadt falun. Azután is, hogy megözvegyült, ugyanabban a nagy házban maradt, ahová az esküvő után beköltöztek, és ami egykor a férje nagyszüleié volt. Ott nevelte fel a félárván maradt két gyereket, egy lányt és egy fiút, és amikor azok kirepültek, akkor sem mozdult el onnan.

Ibolyka lett belőle – a férje nevezte el így, egy vicclap formás, minden lében kanál nőfigurája után, mert a fiatal lánynak ugyanúgy megvolt mindene, mint a rajzoltnak, és a nyelvét is alaposan felvágták.

Nagy esemény volt az esküvő a falu életében, egy napig mindenki ingyen ivott a kocsmában, pedig a vőlegény jövedelme nem volt azért valami busás. De a szülei besegítettek, mondván, akárhogy is, de az egyszem fiuk lakodalma olyan legyen, amilyennek lennie kell.

Ibolyka néni, annyi évtizeddel később, most hamiskás mosollyal az arcán meséli századszor is a szakállas poént, ami aztán vagy úgy volt, vagy nem:

– A szűz lányok hófehér csokorral, a megesettek lilával mentek férjhez. A virágos kérdezte anyámat: „Milyen legyen a csokor, Baráthné?” Anyám meg szomorú arccal azt felelte: „Itt-ott kissé lilás…”

Ezen aztán felszabadultan kacag, mintha most ismerte volna be először, hogy történt azért egy s más a lagzi előtt. Másképp aligha lett volna esküvő, Ibolyka szülei ugyanis nem nézték jó szemmel a jövendőbeli vejüket a hivatása miatt. Maguk között úgy tartották, nem tisztességes ember az, aki a hatalmat szolgálja a néppel szemben, persze ezt csak villanyoltás után, suttogva merték kimondani. Túl jól emlékeztek még arra, amikor elég volt rosszat szólni, s az ember máris kuláklistára került. De így már nem volt mit tenni, a szégyen örökre tönkretette volna a lányuk jó hírét, zabigyereket nevelt volna, így hát inkább jó arcot vágtak a frigyhez.

Az ifjú asszony aztán Ibolyka nénivé érett, aki a férje temetése után egy évvel leporolta a tanítói oklevelét, amit odáig semmire sem használt, egyedül csak az apja száját tömte be vele egykoron. Annyira követelte, hát megkapta, de arra már nem tudta rákényszeríteni a lányát, hogy el is szegődjön tanítani. Ibolyka – illetve akkor még Ibi – a háta közepére sem kívánta a sok visítozó pulyát, az ostoba szüleikkel, a kiskirálykodó iskolaigazgatókkal, az unalmas értekezletekkel, a fárasztó osztálykirándulásokkal. Férjet akart, családot, saját gyerekeket, nem valami nyavalyás munkahelyet. Hamar meg is találta, és nem is akármilyet, hiszen ügyvédné lett belőle! Ibolyka ügyvéd néni, ahogy a falusiak akkoriban hívták. A férj az egri irodában dolgozott, sokszor ott is maradt este, nem jött haza, azzal, hogy túl sok a munka odabent. Ibolyka pedig nem kérdezősködött. A férfi halála után aztán nem volt más választása, a magáéval együtt három éhes szájat kellett etetnie, úgyhogy muszáj lett elhelyezkedni a falu egyetlen iskolájában. Kellett a pénz az életre, hiszen nem sok minden maradt a férje után.

A férfi a házukban is kialakított magának egy irodát, ahol az ügyes-bajos dolgaikkal hozzá forduló falusiaknak adott tanácsokat, persze nem pénzért, hanem kacsáért, ezért, azért. Máskor meg oda vonult el, ha megelégelte a gyerekek zajongását. Az iroda máig megmaradt a hosszú vályogház első felében. Ibolyka néni ki sem pakolt belőle azóta sem, az évtizedek alatt nem dobott ki onnan semmit, még egy elhasznált tollhegyet vagy vastag falú, tengerzöld tintásüveget sem. A szobára amúgy sem volt szükségük, elég volt kifűteni azt a kettőt a négyből, amit a két gyerekkel használtak a házban. Ami mára erőteljes pusztulásnak indult. Hogy nem dőlt még össze, az csak annak köszönhető, hogy a fia, aki Svédországban él, rendszeresen küldi a pénzt a toldozásra-foldozásra. Az öregasszonyt persze rendre leveszik, becsapják a szélhámos „vállalkozók”. Ő meg nem mer vitatkozni velük, nehogy a végén még visszajöjjenek éjjel az eldugott tartalékért. Szörnyű történeteket hallani ilyenekről.

– Kérdezem tőle – meséli az egyik ilyen átverős esetet –, mennyiért vakolnád be a házamat az utcafronton, Nándikám? Azt mondja: „Magának megcsinálom háromszázötvenezerért, Ibolyka néni.” Jól van, mondom neki, hát ha annyi, akkor annyi, csináljátok csak meg, kisfiam. Aztán a végén, amikor fizetni kell, azt mondja nekem: „Hatszázezer lesz.” „Már hogy lenne hatszázezer, ne beszélj már, Nándikám, hát amikor megállapodtunk, még háromszázötvenet mondtál…” Erre azt feleli: „Sok volt a rejtett hiba, Ibolyka néni. Meg az anyag is drágább lett időközben, mint amivel számoltam. Így se marad nekem rajta semmi hasznom, higgye el, egyedül csak a maga kedvéért vállaltam el az egészet. Másnak nem csináltam volna meg semennyiért, az biztos.”

– És maga kifizette neki? – kérdezem csodálkozva.

– Mit tehettem volna, csillagom? Addig úgyse hagyott volna békén, amíg oda nem adom neki a pénzt. Így van ez, látod, becsapják az öregasszonyt. Mindenkit kirabolnak máma. Úgyhogy nagyon vigyázzál te is, mert aki Pestről jön, azt meg pláne fejőstehénnek nézik ezek. Azt hiszik, ott mindenki gazdag. Na, bezzeg a szomszéd Bercit, a Bakos Jani vejit azt nem tudták lefosztani, pedig az is Pestről jött. Az azt mondta nekik, amikor át akarták verni, hogy: „Itt áslak el a kertben, te görény, ha nem takarodsz el azonnal. De addigra már nem lesz se kezed, se lábad.” Na jó, hát Berci megvan vagy százharminc kiló. Vele nem is mertek többször próbálkozni.

2. FEJEZET

A PESTI NŐ

Ibolyka néni, a nyolcvanöt éves egykori ügyvédné azért jött át hozzám az aranyáron bepucolt, halottas-szürkére festett házából, hogy megnézze, hogy halad a pesti nő a felújítással. Sokszor meglátogat máskor is, azt mondja, úgyis muszáj mindennap sétálnia egy kicsit, meg hát szemmel is tartja maga körül az eseményeket. Annyira kevés dolog történik errefelé, meg kell becsülni minden apró mozgást. Mindenkiét. Most már az enyémet is. Először beles a kerítés fölött, itt van-e a család, vagy egyedül vagyok, mert nem akar zavarni. Pedig meglepő módon egyáltalán nem zavar. Míg Pesten kérdőjellé változom, ha valaki akár csak egy telefonszámmal többet akar megtudni rólam, mint amennyit én feltétlenül szükségesnek ítélek, itt semmi gondom azzal, amikor az öregasszony akár hívás nélkül is becsoszog a kapun, és szemrevételezi a fejleményeket.

– Jaj, istenem, jaj, istenem! – Olyankor egyre csak ezt hajtogatja. – Édes istenem az égben. – Az elismerésének ad ezzel hangot, én tudom, lassanként fél szavakból értem már őt, úgy, mintha réges-régen ismerném. Biztos vagyok benne, hogy a teljes mondat így hangozna: „Jaj, istenem, te szegény teremtés, hát minek kellett neked ez az öreg ház? Azért le a kalappal előtted, hogy nő létedre így bírod ezt a sok munkát.” Ezt jelenti nála a „jaj, istenem”. Könnyű dekódolnom a szavait, hiszen pontosan ilyen Ibolyka nénik között nőttem fel, vagy legalábbis sok időt töltöttem a közelükben gyerekkoromban, amikor anyám kórházban volt, vagy csak szüksége volt egy kis szabadságra. Olyankor elvittek falura a nagyanyámhoz, aki maga is egy Ibolyka néni volt, bár őt tisztelettudóan mindenki Margit néninek szólította, hiszen az volt a neve. Sok múlott rajta, hiszen ő varrta a környék összes asszonyának a ruháit, habár soha életében nem tanult varrni. Naphosszat hajtotta lábbal a Dürkopp varrógépet, egyre vastagabb szemüvegben, öregségére meg is vakult. Mindig foltos, homályos volt a szemüvege, alig látott át rajta. Tudom, mert gyerekként néha feltettem az orromra, bohóckodtam benne, mintha a tanító nénim volnék, mutogattam egy pálcával, nagyanyám meg kergetett a tyúkok között, hogy: „Össze ne törd, mert agyoncsaplak!” Rejtély, miért nem tisztította soha meg. De volt is mindig mit ennie a családjának, ruhát mindig varrattak a nők, még a háború idején is. Jöttek próbálni, ha pénz nem volt, hoztak ezt-azt, szalonnát, kolbászt, tyúkot. Leültek a hokedlire, szóval tartották nagyanyámat, aki beszéd közben is hajtotta a gépet. Gyerekként szörnyen öregnek láttam őket, olyannak, amilyen most az itteni Ibolyka néni, pedig fiatalabbak voltak nála pár évtizeddel. Szolnoki Manyi meg Gacsó Manci, Gajdánné, Bodnárné, nagyanyám szomszédasszonyai, miattuk tudom pontosan, hogyan hangzanának a ki sem mondott szavak.

Az új életem Ibolyka nénije mindenkit ismer, Bandit is, akit a fára felkergetett asszonyról faggatott, és aki ezen a héten kőművesmunkát fog végezni nálam, bár a múlt héten még tetőt fedett, akkor ács volt, és már burkolt is, de lesz ő még sok minden, mire befejeződik a kis vályogház felújítása, mert állítása szerint mindenhez ért. Vagy mindenhez is, ahogy mostanában mondani szokták.

Létezik egy kínai szó: „söfu”. Kínában „mesterember”^ jelent, a söfu azonban valójában olyasvalaki, aki úgy tesz, mintha értene valamihez, miközben nem ért semmihez, és tudja is, hogy nem ért semmihez. Mégis megcsinál mindent, amivel megbízzák. Ha Bandi Kínában élne, ő is söfu lenne, de erről nem tud, és nem is fogom most felvilágosítani róla, mert addig nem halad a munka.

Amióta az eszét tudja, ilyen házakat pofozgat kifelé, és azt mondja, a kisujjában van minden ezzel kapcsolatos tudomány, még ha soha nem tanulta is, ahogy Mami a varrást. Maga is egy vályogházban látta meg a napvilágot, most is olyanban él, ahol állítólag egy kisebbfajta medence van fürdőkád helyett. Csinált magának egyet, elvégre neki az nem állt semmiből. Volt egy szabad hétvégéje, most mihez kezdjen, hát épített egy medencét, amiben állítólag víz az sosincs. A kertbe meg szaletlit, szalonnasütőt, kerti tavat – így megy ez nála.

Amikor Ibolyka néni megérkezett a fájós, visszeres, cukorbetegségtől kifekélyesedett lábán, ez a Bandi éppen arról tárgyalt velem, a „pesti nővel, aki megvette szegény Pali házát”, hogy mit lehet annyi pénzből kihozni, amennyi pillanatnyilag rendelkezésemre áll a felújításhoz. Illetve amennyi még megmaradt, azután, hogy mire ő képbe került, már ketten is átvertek, és elvittek egy csomót a nagy semmiért. Történt ez annak ellenére, hogy nem vagyok egy könnyen megvezethető típus, tán még gyanakvónak is mondanám magam, ezúttal mégis sikerült behúzniuk a csőbe, többször is. Az egyik egy Fernandó nevű ember volt, itt lakik valahol a közelben a feleségével, gondoltam, ez elég biztosíték lesz, hogy ne akarjon bepalizni, elvégre szomszédok vagyunk. Hát, ez nem jött be. Ő lett az, aki olyan betonteraszt csinált nekem, hogy egy hét múlva lapáttal lehetett az egészet felszedni. Pedig még küldött is menet közben fázisfotókat a telefonjáról, hogy ilyen vasháló megy bele, meg olyan, és biztosan úgy is volt, mert ha nem lett volna ott az a vasháló, akkor nem könyökölt volna ki egy héttel később a frissen öntött betonból, közvetlenül a fűcsomó mellett, ami szintén onnan nőtt ki.

A másik meg az az ember volt, aki meggyőzött, hogy bontsuk le a ház végéből a megroggyant melléképületet. Bontsuk – egyeztem bele, tényleg elég rosszul néz ki, de ki fogja ezt szétszedni? Majd ő szétszedi, belefér az idejébe, mondta, sehol semmi munka. Másnap neki is állt, hozta magával az apósát és a sógorát, hárman alig bírták baltával szétverni az igencsak masszívra megépített tetőszerkezetet, amihez Bandi utólagos meglátása szerint hozzá sem lett volna szabad nyúlni.

– A férje nem mondta magának, hogy ne bontassa le? – ágyazta körmönfont kérdésbe a kíváncsiságát, hogy van-e párom, és ha van, akkor miért nincs itt.

– Nem ért hozzá, és nem is igen érdekli ez a ház – vázoltam a helyzetet, mely szerint a férjem elfoglalt kozmopolita emberként nem szándékozik túl sok időt falun tölteni. Kizárólag az én hobbimnak tekinti ezt a házat, amit a háta közepére se kívánt, és reménykedik benne, hogy úgyis hamar megunom. Addig meg jön-megy majd, amennyi csak belefér az idejébe. Az egyetlen feltétele a beleegyezésének az volt, hogy ne kelljen tevőlegesen részt vennie a felújításban. Szóval nem szólt bele a bontásba, meg a többibe sem.

– Nem kellett az nekem úgyse – mondom Bandinak. – Alatta meg ott a nagy pince, azt se tudom, az mire jó. Be kellett volna temettetni, amikor a kertet egyengették. Már bánom, hogy meghagytam.

– Kell vagy nem kell, mán ott van. Oszt majd így mán berogyik, mert nincs felette a tető, ami eddig megvédte a víztű. Amúgy meg – kézfejét végighúzta az orra alatt – egy pince megemeli a ház értékét. Lehet benne tartani krumplit, fát, szenet, zöldséget. Jó lesz az még, ha mán egyszer megvan.

Szenet, krumplit. Szenet gyerekkoromban láttam utoljára, azt sem falun, hanem a debreceni, harmadik emeleti lakásunkban, amikor – hetente egyszer – befűtöttünk a fürdőszobai, ezüst színű henger vaskályhába. Olyankor végigfürdött az egész család, a gyerekek az egyik vízben, a felnőttek a másikban.

Böszörményben, nagyanyámnál kizárólag fával tüzeltünk, az Öreg hordta haza az erdőről, nagyanyám második férje, akit én nagyapámnak tudtam, pedig valójában nem volt az. A mosakodás náluk kizárólag lavórban történt, először felülről, derékig, aztán villany le, lavór a földre, úgy tisztult az alsó fertály. Majd villany újra fel, és az ember egy hokedlin ülve áztatta a lábát, amíg a víz ki nem hűlt. Télen, amikor Mami egész nap tüzelt a sparheltben, kicsit még vissza lehetett tenni rá a lábvizet, fémlavórostól, hogy tovább legyen meleg.

Az én házamban nem lesz sparhelt, de sokban az van itt a mai napig, pedig ez nem a legszegényebbek utcája. Van jobb környék is a faluban, mint ez, meg nem mondod, hogy nem a Rózsadombon vagy, de állítólag van afféle „no go” zóna is, amerre nem megy az ember lánya egyedül, vagy – egyesek szerint – inkább sehogy sem. Ezeket egyelőre csak hallomásból tudom, bejárni a falut nem volt még időm. Nem tudom, arrafelé mivel fűtenek, csak gyanítom, hogy mindennel, mert télen nemegyszer láttam koromfekete füstöt felszállni a kéményekből, ami után órákig csípős szag terjengett a környéken. Ajánlgatták nekem is a sparheltet, hogy annál jobban semmi nem fűtené ki a házat, közben főzni is tudnék rajta, nem fogyasztanám az áramot vagy a gázt – utóbbi amúgy nincs is bevezetve a házamba. Szerintem nem állna már rá a kezem a tűzrakásra, a gyújtóshasogatásra, pedig emlékszem, hogy valamikor ügyesen csináltam. Na, meg az állataimat is félteném a kipattanó szikrától, a házról nem is beszélve. Világéletemben tartottam a tűztől.

Fűtőklíma lesz, majd, amikor telik rá. Addig egy kopott olajradiátor és egy hősugárzó az őszi napokban. Télen meg amúgy sem sokat leszek itt – legalábbis most így tervezem.

Szóval minek nekem akkor a pince, ha úgysem lesz benne soha se szén, se fa, de valószínűleg krumpli és homokba dugott zöldség sem?

Azt a kevés tüzelőt, ami a kivágott fákból eddig összegyűlt, az udvaron tárolom, a szomszéd házának átlógó tetője alatt. Ecetfa volt, amíg élt, és itt azt mondja mindenki, hogy az ecetfa az „nemjófa”. Nem szabad például szalonnát sütni rajta, mert a füstje mérgező. Bogrács alá be lehet rakni, a kályhába is, bár nem nagyon fűt, legalábbis Ibolyka néni szerint. Akkora ecetfája volt a kertben, hogy két ember sem bírta átölelni. Aztán kivágatta, mert azt hitte, kihúz vele egy telet, de hát nem.

– Nem jó az semmire, csillagom, csak ellobban, de nem melegít.

Na, mindegy, most már ez van, a pince megmaradt, nem érdemes tovább bosszankodnom miatta. Talán majd ez a furfangos Bandi kitalál valamit, hogy ne ázzon rommá, leszigeteli, vagy csinál egy tetőt fölé, hiszen állítása szerint olyat is tud. Mondjuk, távolról sem végez tökéletes munkát, azt látom mindenen, ami kikerül a keze alól, ellenben gyorsan jön, ha hívom, és megfizethető. A költségszámítás nála úgy néz ki, hogy az állát simogatva álldogál egy darabig a szóban forgó objektum vagy annak tervezett helye előtt, és hangosan sorolja: hat köbméter sóder, negyven szál tetőléc, négy gerenda, tíz satöbbi. A végén mond egy számot: ennyi lesz.

– De mi lesz ennyi? Az anyag, vagy a munka is benne van, vagy micsoda? – Akkor megint tanakodik, aztán újra mond valamit, hogy csak az anyag, vagy rájön még az emberek napidíja, vagy néha azt, hogy ennyi lesz mindenestől. Ami végül persze úgysem úgy lesz, mert ez sem volt benne, meg az sem volt benne, úgyhogy csak a nagyságrendet lehet sejteni abból, amit ilyenkor ígér. De legalább nem ver nagyon át, ahogy a többiek. Már az is nagy eredmény.

Az építőanyagárak mindig magasak voltak, na de most! Háború a szomszédban, itthon meg a soha nem látott infláció… az ember néha a fülének sem akar hinni, olyan számok röpködnek. Én meg pont most kezdek házfelújításba.

De már nincs mit tenni, nem szabad hagyni, hogy tovább pusztuljon az épület, és vágyom is rá nagyon, hogy elnyújtózhassak az udvaron egy színes nyugágyban. Persze addig, amíg ezt megtehetem, itt még rengeteg munka lesz. Rogyadozik a tető, a veranda tartóoszlopai kidőlni készülnek, a házalapból öles ecetfa nőtt ki – na ilyet se láttam még –, párhuzamosan a talajjal. A kertben vállig ér a gaz, de tényleg, én például alig látszom ki belőle. A rozoga kerítésnek nem szabad nekitámaszkodni, mert félő, hogy kidől. Az ajtókat-ablakokat eleinte kinyitni nem lehetett, most meg már becsukni. Az egér- és patkánylyukak unottan ásítoznak bele az arcomba, mintha kiröhögnének: „Na, te jól bevásároltál velünk, lássuk, ki az erősebb!”

Mit mondjak még?

Pont az ilyen döntésekre szokták azt mondani, hogy kezdetben jó ötletnek tűnt, de én még most sem bántam meg, hogy megvettem ezt a házat, annyiért, amennyiből egy rendesebb külföldi családi nyaralást szoktak mások kihozni. Azt persze akkor nem sejtettem, mibe fog kerülni a rendbetétele, az elkövetkezendő hónapokban szembesülök majd csak azzal, hogy ami egyik nap egy x volt, az holnap kettő, holnapután meg három.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License