ELSŐ RÉSZ

KÁLMÁN TÖRVÉNYEI

TÁRKÁNY

A sereg vonult.

Minden délben szembekerültek a nappal. Mert hát az irány dél volt, és minden parancsolat, ami a királytól eredt, egyre csak ezt sugallta a katonáknak. Egy-egy völgybe érve, majd annak túlsó végén ismét felfelé tartva a vezérek gyakran visszanéztek és maguk mögött hatalmas kígyóként látták a hadat. Melyben vegyesen vonultak lovasok és gyalogosok, mind katonák, és mind felverték a port. Voltak, akik esőért imádkoztak, mert akkor lehűl a lég és egy-két napig nem lesz poros az út, mit a csizmatalpak és a paták felvernének.

Dél felé mentek hát, és egyre melegebb lett. Mire átkeltek a Dráván, a korai hónap ellenére is nyárban érezhették magukat. Ami azt is jelentette, hogy túl melegnek bizonyult az öltözetük, egyre többen dobták a vállukra mentéjüket, villantak a fehér, de inkább szürke ingek.

Kálmán a folyón átkelés után maga is érezte, milyen jó, ha vizes a ruhája, rögtön hűsebb a lég is. Megvidámodott:

– Naponta kéne átkelnünk egy olyan folyón, mint ez a Dráva… Mikor érünk a következőhöz?

Gyalu hadnagy volt a közelben, neki kellett válaszolnia.

– Emlékezz, uram, egyszer már jártunk errefelé, igaz, akkor csak Szlavóniát hódítottuk meg. Most majd átal kell kelnünk a Murán is, de az még távolabb vagyon.

A következő napokban a hőség nőtt. Kálmán is izzadott reggeltől estig. Észrevette, hogy reggel mind későbben veselkedik neki a sereg az indulásnak, és a déli pihenők is majdnem a délután közepébe nyúlnak át. Katona is volt, tudta hát, ez mit jelent. Amikor legközelebb déltájban letáborozott a sereg, szólt az ispánoknak:

– Hirdessétek ki, hogy ihol maradunk ma és holnap egész nap. Pihenjen, ki teheti, és majd később vonulunk tovább – majd szigorú pillantást vetett a vezérekre: – Mindenfelől legyenek őrök nappal is, éjnek idején is.

Nem tette hozzá: „az ellenség nem alszik”. Bár a fürkészek, kiket olykor többnapi távolságra is előreküldött, azt jelentették: ellenséges katonák nincsenek előttük – de Kálmán a peremiszli nagy vereség után úgy látta jónak, ha nagyon vigyáz. Ébernek kell lennie, egy olyan iszonyatos vereséget soha többé nem kívánt magának, sem a Honnak. És ki egyszer megégette magát, az bizony a hideg tűzhelyhez sem nyúlkál.

Álmos akkor Nyitrán volt. A várban lakott ugyan, de úgy érezte, ha csak teheti, el kell onnan mennie, akár több napra is. Épült ugyanis a nagy templom, és ez olykor jókora zajjal járt.

A herceg a csöndet szerette. Kivéve, ha összegyűltek a hozzá tartozó vármegyék ispánjai és kíséretük. Ilyenkor az urak mindig megéljenezték őt. Arra mindenki vigyázott, hogy sokáig tartson a lelkes éljenzés – no, Álmos úr ezt a „zajt” kedvelte, és csak ezt. De amikor várbéli szobáiban járkált fel és alá, vagy nyáridőn a meleg elől a hűs szobákba húzódott, nem szerette hallani, ahogyan nem messze tőle dolgoztak a kövek míves mesterei, egész nap kalapácsok zengtek, vagy hosszú kötélcsigákkal oszlopokat állítottak fel. Némelyik oly nehéznek bizonyult, hogy nem is emberekkel húzatták a sok kötelet, hanem e célra odahozott ökrök tucatjait fogták e kötelekbe. És mivel ilyenkor minden arasznyi emelést a mesterek figyelmeztető kiáltásai kísértek, ráadásul még bőgtek az ökrök is, az ökrök gazdái, a parasztok sem fogták vissza a hangjukat, hát minden oszlopnak felemelése és a helyére állítása több horán át tartó hangzavart hozott. Nem csoda, hogy a herceg, amikor csak tehette, inkább vadászni ment – ha nem volt a közelben úri társaság, akkor képes volt napokra elmenni akár egy rakás szolgával és testőrrel is.

De most itthon maradt, mert túl nagy volt a hőség és a lustasága is a vaskos falak közt marasztotta.

Azon a napon ismét amiatt morgolódott, hogy lám, ma megint valami oszlopot állítanak, és így csak a vezényszavakat és az ökörbőgést fogja hallgatni. Csak ne lenne olyan meleg! Pedig még voltaképpen csak tavasznak vége van. Unalmában leheveredett, és mivel mást nem tehetett, elaludott.

Arra ébredt, hogy vezényszavakat kiáltoznak az ökröknek:

– Csá! Csá…!

Annyit tudott már, hogy a „csá” azt jelenti: balra. De hogy mi a „jobb” szava, mit az állatok is értenek, nem tudta, mert valahogyan mindig ezt a „csá”-t kiabálták a hajcsárok. Közben a kőmívesek szája, torka sem pihent:

– Ihol előbbre menjetek, de csak egy tapodtat!

– Itt meg éppen jó már, ne mozdítsátok!

– Akkor mi legyen?

– Balra egyujjnyit!

– Anyád… – és a folytatása is hallatszott. Valaki teli szájjal, igen hangosan kiáltotta egy másiknak, talán egy kőmívesnek, hogy nyolc ökörrel nem lehet csak egyujjnyit mozdítani, ahhoz emberek kellenek. Ha az állatok egyszer megindulnak, bizony két karhossznál előbb nem sikerül őket megállásra késztetni.

– Visszahúzzad!

– Nem megy!

– Mennyit kéne…?

– Két araszt!

Megint jöttek az újabb vezényszavak, nem is csak magyarul. Akad talján meg német pallér is. Álmos herceg arra gondolt: bátyja, Kálmán uralkodhat, ő pedig itt tesped? És nem, nem történik semmi. Közben azonban múlnak az esztendők. Belegondolt, hogy ő már… mennyi is? Annak idején megmondották neki, mikor jött erre a világra. Anno Domini ezer és hetvenötödik esztendejében az Úrnak és ezen világnak. Annak most majdnem huszonöt esztendeje. Huszonöt…! Javában uralkodhatna, ha László király – kit egyre többen neveznek szentnek is – nem dönt másképpen. Kálmán most másodjára is elment Szlavóniába, ahol egykoron már valamicskét hódított.

„Akkor én voltam annak a földnek ura, most meg itt vagyok a tizenöt vármegyémmel, és mit értem el? Semmit!” – lázadozott. Ez az érzés valamennyire csökkentette a haragját, bár ugyanakkor tudta, hogy egyhamar nem lesz itt változás. Felsóhajtott. Odakünn elhaltak a kellemetlen zajok: alighanem felállították az oszlopot. Ma már nem kezdenek bele a második felállításába, így hát békesség lészen a légben, egészen holnap reggelig…

Egy szolga oldalgott be. Amikor látta, hogy a herceg már nem alszik, felbátorodott. Mégis, előbb meghajolt, majd kiegyenesedve mert csak megszólalni:

– Uram, egy lovas érkezett Esztergomból.

– Királyi futár?

– Nem hinném.

– Úr?

– Egyedül jött.

Ha egyedül jött, nem lehet úr, mert azok nem kelnek útra fegyveres szolgák és más kísérők nélkül. Álmos most hirtelen megörült ennek a hírnek is. Végre történik valami! Felkelt hát, egy kis ideig állt, egyik kezével a hideg kőfalnak támaszkodott és ez visszaadta az erejét.

– Mindjárt megyek – még háromszor mélyre szívta a léget, csak utána indult el a kőlépcső felé. Odalent minden fal kőből volt, hát valamivel hűvösebbnek tetszett a lég. Egyik barátja, Maglód ült ott, a herceg jöttére felállt a kényelmetlen fapadról. Álmos csak intett neki:

– Maradj ülve.

De Maglód ilyen tiszteletlenséget nem engedett volna meg magának. Még ebben a rekkenő hőségben sem. Máris indult Álmos után. Amint kiléptek a napfényre, az éles fényben szinte megvakultak egy pillanatra. „Én, a herceg jövök ki az udvarra egy jöttment, ismeretlen lovas elé? Hát mi történt velem?” – kérdezte a herceg enmagától. Azon töprengett, mit kéne hirtelen parancsolni a szolgáknak, mintha csak azért jött volna elő… De meglátta a lovast, ki eddig a nyeregben ült, de amint megpillantotta a herceget, lecsúszott róla és elébe jött. Az rögtön látszott, hogy kicsit húzza az egyik lábát. Odajött és meghajolt:

– Herceg úr, téged szeretnélek szolgálni.

– Ki vagy? – kérdezte a herceg.

– Jutas fia Tárkány vagyok, uram. Idestova harminc esztendőnek előtte születtem e világra. Még jó emlékezetű László király vett fel a csapatába, és tizennégy esztendeje vagyok királyi katona, előbb tizedes, majd hadnagy lettem. A peremiszli csatározások alatt nyíllal lőttek a combomba… És mielőtt fivéred, a király útnak indult volna a tengerpartot meghódítani, a hozzám hasonló sebeseket, még hadnagyokat is, elküldött a seregből.

Álmos érdeklődve hallgatta. Amaz látta ezt a szemében, hát hozzátette:

– Megismertem a betűvetés rejtelmeit is, jó uram. Tudok hát írni és olvasni. Ha nem jön ama nyílvessző, meg a király parancsa, néhány esztendő múlva ispán lehettem volna valamelyik vármegyében.

Nagy lett a csönd. Maglód nem az idegent, inkább urát figyelte: mit lát annak orcáján. Mert akkor ő is azt mondja, amit Álmos.

Tárkány orcáján meg az látszott: béfejezte, mit szólani akart. A herceg elgondolkozva nézte, majd csak annyit mondott:

– Várj itt.

Tárkány nézett utána. A herceg jó öt, avagy hat évvel fiatalabb nála, hosszú fekete haja van. A jóval idősebb másik férfinak ugyan nem tudta a nevét, de látta, hogy annak is a vállát veri a haja, csak az barna. Az urak bémentek a tornácra, ahol árnyékban lehettek. Háttal álltak Tárkánynak, úgy beszélgettek. A fáradt lovas nem hallotta szavaikat.

– Nem lehet, hogy kém? Hogy Kálmán küldte?

Maglód, igaz, elég határozatlanul, rázta a fejét:

– Nem hiszem. Kémei úgyis vannak az udvarodban, de nem tudjuk, kik azok. Ha fürkész lenne, nem így küldi ide.

– Lehet, hogy tényleg csak egy csalódott katona, kinek elege volt királyi fivéremből és most átállna hozzánk?

– A sértettség, a csalódás miatt egyesek sok mindenre képesek.

– Úgy tűnik, katonaember. Az ilyenre bármikor szükség lehet.

– Meg kell tudni, valóban ösméri-é a betűket.

– Ha hűségesen szolgál, tényleg lehet belőle ispán…

– Jó sok esztendei hűség béreként.

– De azért majd figyeltesd, mit csinál. Nem kémkedik-é, nem küld Kálmánnak híreket?

– A fivéred most úgyis messzire ment el hadával. – Maglód oldalról sandított a barátjára. – Ha most összehívatnánk a tizenöt vármegye lovas katonáit, a baráti urak fegyveres legényeit, és elindulnánk Esztergomba, a trónért…?

Álmossal már többször beszéltek erről. Maglód hangjában ott lapult a sürgetés: „Soha nem lesz jobb alkalom! Kálmán elhagyta a Hont a sereggel együtt, akkor mi, avagy ki állhatna az utunkba…?” De Álmos csak a fejét rázta:

– Így minden magyar azt látná, hogy gyáva vagyok, ki csak akkor meri felemelni a fejét, ha a király elhagyta a Hont. Én megmérkőzöm vele és elveszem a hatalmát… Amikor eljön az ideje.

– Amikor eljön az ideje – ismételte Maglód, nem is rejtve csalódottságát. Álmos aztán bement a hűvösre.

Tárkány messziről látta a beszélgetést, nem hallotta a szavakat. Látta, hogy a herceg a fejét rázza kétszer is. Már azt hitte, az ő sorsáról döntöttek és mehet, amerre lát – de Maglód visszajött a fényre, elébe állt és annyit mondott:

– Keresd meg a várnagyot. A herceg úr azt mondotta, maradhatsz… egy ideig. A nyáron, talán őszidő kezdetéig. Minket szolgálsz majd, és ha nem lészen ellened panasz, és úgy viselkedsz, ahogyan a herceg urat szolgálóknak viselkedniük kell, akkor itt maradhatsz… sokáig. Ha Álmos úr a hasznodat látja, akár még ispán is lehet belőled… Egyelőre nem vagy hadnagy, de ősztől ismét azzá lehetsz.

Tárkány szívét eltöltötte a bizakodás. És miközben az a barna hajú úr elment tőle – a nevét majd rögtön megtudja a szolgálóktól, aminthogy azt is, ki a várnagy és hol találja meg –, lassan ballagott vissza a lovához, hogy immár csak a kantárt markolva vezesse őt a helyére.

Kálmán királynak sikerült nyélbe ütnie régi tervét: László leányát, Piroskát adta férjhez Bizánc császárának, Koménosz Eleknek legnagyobb fiához, Jánoshoz. Ioannisz Koménosz, bár még csak tizenhat esztendős volt, máris becsületes, barna hajú, ugyan kicsire nőtt, mégis nagy vitéz hírében álló ember volt. Kálmán a házasság előkészítése alatt esztendőkön keresztül Piroska atyjának szerepében tűnt fel, és voltaképpen a rokonság révén annak is tekintették.

Ma már csak sejtjük, mi indította Elek császárt – kit valójában Alexiosznak hívtak, és e néven a második volt a császári trónon –, hogy legidősebb fiát, aki ottani szokás szerint hamarosan „társcsászárrá” lépett elő, apa és fia onnantól kezdve együtt uralkodtak – éppen egy ilyen „északi barbár” uralkodócsalád leányával kösse össze. Nem kétséges, hogy ennek kizárólag stratégiai okai lehettek. A királylányok politikai házasságokra ítéltettek, így volt az minden korban, és még sokáig így is maradott. Alexiosznak félnivalója volt keleten: Antiochia fejedelme nyugati szövetségeseket keresett és talált a keresztesek személyében, és így akár két oldalról is nyomást gyakorolhatott az egykori Keletrómai Birodalomban kifejlődött görög császárságra.

Kálmán és a magyarok, ha délre akartak terjeszkedni, két ellenséggel találták magukat szemben: Velencével és Bizánccal, akik ráadásul szövetségesek voltak. Kálmán hamar átlátta, hogy csak úgy van esélye a dalmát tengerpart meghódítására és a gazdag kikötők további birtoklására, ha a két szövetséges közé éket ver. Jó pár esztendeig tartott, míg sikerült összeboronálni Piroskát és Ioannészt. László király leánya Bizáncban az Eirene, vagyis a „béke” nevet kapta, hogy többé semmi se emlékeztessen barbár, „türk” származására.

Velence maradt hát az egyetlen ellenfél.

– Írd, barát, amiként hallani fogod.

Kálmán maga is megírhatta volna azt a levelet, de sajnálta rá az időt. Azért vannak itt ezek a szerzetesek, papok, hogy ők végezzék az efféle dolgokat. Különben is, ez csak egy első írás lészen, nyilván tele hibákkal, majd kijavítják, ismét leírják immár hibátlanul, és úgy teszik elébe. Nem jó írnoknak lenni Kálmán király udvarában, merthogy ő ismeri azon nyelveket is, amelyeken a leveleket írják, legyen az akár latin vagy német, és észreveszi, ha a másoló barát hibát ejtett. Ilyenkor aztán jöhet a dorgálás. A kancellária parancsadója mindig egy püspök… De Kálmán ezúttal – már nem az első dalmáciai hadjáratára – nem hozott magával főpapokat. Elég neki az, hogy tudja: a pápa Őszentsége mellette áll, és barátja lett Alexiosz bizánci császár is. Hát most nagyon barátságos levelet akar írni Michele Vitale velencei dózsénak. Egyszer, még öt esztendőnek előtte küldött már neki hasonlót. De akkor még más volt a helyzet. Ám vigyázni kell, hogy ne sértse meg a dózsét, és rajta keresztül az egész Serenissima Repubblicát, ahogy ezen taljánok a maguk nyelvén hívják országukat. Különös egy város nem csak azért, mert a vízre, kicsiny szigetekre épült, hanem mert nem is királyság, az élén nem egy uralkodó áll, hanem a félelmetes Tízek Tanácsa, amely azonban megbúvik az árnyékban, ritkán hallatja hangját. Az ő szolgájuk a dózse, vele kell tárgyalni.

A barát fiatal volt még, de igyekvő, ült kis székén a királyi terem sarkában. Egy már meghódított kis városka kolostorában szállt meg a király még a nyáron, és most, már-már őszidőre járt, egyelőre a sereg nem tudott továbbmozdulni. Pedig, ha tiszta volt az idő és kinek jó szeme volt, délre nézett – bizony láthatta ott a messzeségben azt az ólomszínű vonalat, ami oly egyenesnek tűnt. Mi szokatlan a természetben… Nos, azt mondották az értők: az már ott a tenger, amit az itteniek hol Mare Adriaticónak, hol meg a horvátok nyelvén Jadrannak neveznek.

– Én, Kálmán, az isteni kegyelem kedvezéséből és gondviseléséből a magyarok királya…

Itt abbahagyta. Az írnok tudja, hogyan kell folytatnia, de ezt most nem mondotta el neki. Majd amikor már tisztába másolják a szöveget, folytatódik a hosszú mondat: Vitalis Mihálynak, a velenceiek bátor hercegének és az ő főembereinek üdvözletet és örök barátságot…

Kivárt egy kicsit, gondolkodott, és tudta, lesz még a levélben sok fölös mondat, cirkalmas kifejezés, amit a levelek írásának szabályai, valamint a diplomácia megkövetelnek, most igyekezett csak a valódi tartalomra összpontosítani. Azért küldjük Hozzátok a levelet, hogy békét kössünk Veletek, amilyen fennállt elődeink között.

Tudta a király, hogy most jön majd az a rész, ahol szemrehányást tesz a dózsénak, de persze ott is meg kell gondolni minden szót. És főleg akkor, amikor majd a levél második részében rátér a barátsági szerződésre, amit a Magyar Királyság kötne a Velencei Köztársasággal. Amiben lesz egy mondat, talán a legfontosabb – az én előkelőim és véneim között kétség támadt, hogy vajon nevezhetlek-e Horvátország és Dalmácia hercegének? Mert ez bizony most már erősen kérdéses, hiszen Bizánccal és a pápával a háta mögött és immár fél Dalmácia birtokában talán jogosan követeli, hogy valaki más, arra már nem érdemes, ne viselje olyan földek urának címét, amelyek már nem az övék. Ezért kell a levélbe sok dicséret és békességet sugalló, egyezkedési hajlamot mutató mondat…

– Tudja meg tehát Bölcsességetek és előkelőitek bölcsessége is, hogy mi és a mi országunk, Veletek igazán a szeretet felbonthatatlan kötelékére vágyunk…

Itt aztán jöhet egy kicsi, de nagyon kicsi sértődés, hogy nem fogadták jól a követünket, ugyanakkor jelezni kell, hogy amit a levélben írunk, azt vehetik ígéretnek, egyfajta kötelezettségnek is, nem félünk azt pergamenre vetni.

Ugyanis erősebb és örökösebb az, amit minden oldalról erős kötelékkel fűznek egybe, mint ami ingatag alapra épül… Ez így jó lesz. Amit pedig jól elrendeztünk, azt közös akarattal tökéletesen végrehajthatjuk és igyekezzünk is arra, ha őszintén és hátsó gondolat nélkül beszéltünk.

Na most itt kell egy kicsit keményet is írni, mielőtt visszatérünk az udvarias szavakhoz… Legyen így:

Egyébként igaz hajlandóságunkat és követeinket gyakran nem fogadtátok tisztelettel, ez mintha tudva és szándékosan történt volna. Nagyobb tiszteletet és udvariasságot kérünk követünk iránt éppúgy, mint saját magunk iránt. Mert az igaz szeretet nemcsak szóban, hanem tettben is megmutatkozik. A barátságot a nehézségek próbálják meg.

És most már jöhet a barátsági szerződés felkínálása, tudta Kálmán. Már csak a megfelelő kifejezéseken törte a fejét. Amelyikek nem jelentenek megalázkodást, de nem is sértőek, nem afféle vállveregetést mutatnak a másik felé, hanem két egyenrangú fél kössön szövetséget és békét. Mindezt mindketten kölcsönösen és egyenlő feltételek alatt esküvéssel megerősítjük és megkötjük… Igen, így jó lesz. Velencének nem lesz más útja, mint belenyugodni a horvát tengerpart egy részének elvesztésébe.

Tehát amint végeznek ezzel a levéllel és a követség elindul, és remélhetőleg meg sem áll Záráig, ahonnan hajón utaznak tovább a vízi városba, a sereg addigra kipiheni magát és megindulhat az utolsó roham a tengerpartért.

Tárkány alig hitt a szemének. Az a szekérről leszálló férfi, bár csak hátulról látta, igen ismerősnek tűnt. Hát arrafelé sietett. A nyitrai vártól nem messze volt a kis piactér, ahol minden nap kiállottak az árusok a portékáikkal. Alacsony házak között nyílott a térség, eladni való ökrök patái vésték belé nyomaikat, és nem a nyomaikat hagyták ott lepények formájában. Legyek döngtek, kereskedők kiabáltak, alkudoztak nagy hangon.

– Matej, te vagy az?

És amikor amaz megfordult, már látta, hogy nem hibázott a szeme. Tényleg Matej volt, ki szintén felismerte a vitézt. Egymás nyakába borultak. „Hogy megvénült!” – futott át a hadnagy fején a röpke gondolat. Lehet, hogy Matej meg ugyanabban a pillanatban azt mondotta enmagának: „De megférfiasodott ez a Tárkány, ki egykoron a rév mellett még kisfiú volt!”

Miután alaposan megszemlélték a másikat, Matej elmondotta:

– Pozsonyból jövök, hol is finom velencei meg flandriai kelméket vásároltam. Megtehettem volna az utat rövidebb úton is Esztergomba, de tettem egy kis kerülőt, hátha ezen a piacon is eladhatok valamit – és mosolygott. Tárkány csak annyit mondott:

– Estefelé, ha végzek a várban, lejövök és vacsorázunk valami finomat egy fogadóban. Ott majd elmondok néked valamit, és lészen egy kérésem is.

…Így történt, hogy amint bealkonyult – a szeles áprilisban hamar jöttenek a felhők és már délután homályt borítottak a földre –, Matej is feltette a ponyvát a kocsijára, alaposan leszíjazta, és béállt vele a fogadó udvarára. A két lovát elvitték csutakolni és abrakoltatni. A két férfi pedig béhúzódott a belső szobába, hol ilyen korán még alig lézengett valaki. Falatoztak, egy kis bor is lecsúszott, de nem sok. Előbb Tárkány mesélte el, hogyan került a hercegi udvarba, és hogy bár tavaly nyáron még gyanakodva néztek rá, mostanra már elfogadták és visszakapta hadnagyi rangját. Csak annyi a különbség, hogy nem Kálmán királyt, hanem öccsét, Álmost védelmezné, ha szükség lenne rá. De mostanság nincs, mert az a hír járja, hogy Álmos – bár nem bírja hozzá bátyjaura, a király egyetértését – nősülni szándékozik egy idegen földön született királykisasszonnyal… Erről beszélnek most mind a tizenöt vármegyében, melyeket Álmos ural.

– De most te mesélj, mi van Révfaluban?

Matej szeme megcsillant, orcája kipirult:

– Apád megvagyon. Nálam vagy tíz esztendővel fiatalabb, még jól tartja magát. Inast keres, ki átvenné tőle a kalapácsot meg az üllőt… Anyád sem panaszkodik. Jól elvannak ők ketten… – és mesélt a többiekről is. Batáról, a lovasgazdáról, kinek egyre több az állata, már valóságos kisebb ménese is vagyon. Elmondotta azt is, hogyan estek teherbe egy időben a néhai Écska és Csete leánya, Dalma, valamint Tárkány féltestvére, Gyopár egyazon, férfiúnak nem is nevezhető pajzán kölyöktől…

– Záh, az evezős, még nem talált magának senkit?

– Nem. Viszont… – a posztókereskedő közelebb hajolt, mintha bárki olyan is hallhatná szavát itt Nyitrán, aki azt majd továbbsúgná Révfaluban – …különös ember az az evezős. Mindenki tudja, hogy Imolára vár.

– Mi az, hogy vár?

– Hát… nem kell arról beszélni, mi ottaniak tudjuk, amit tudunk. Mióta csak meglátta azt az asszonyt, őt lesi éhes szemmel. Nem is keres más asszonynak valót a környéken.

– De hát Záh hamarosan megöregszik! Tán ő is közelebb vagyon a hatvanhoz, mint az ötvenhez, akár az apám.

Matej csak somolygott. Felhajtotta a maradék bort, eltolta maga elől a fatányért, amibe ezen fogadóban hozták a vendégek étkét, és mesélt a kis árva fiúról, Botondról, kiért Máté a vízbe is ugrott és kihozta a partra. Meg arról, hogy a révbeliek mind látták, amint a sodrás viszi a gyerek halott anyját, apját. Aztán neki is elege lett a szomorú történetekből, majd visszatért Záhra és annyit szólott:

– Ezt Imola is tudja, de talán még Bata is. De hát ki venné komolyan az evezőst? Aki soha nem szerzett magának semmit? Ki vagy harminc esztendeje csak az evezőt markolja a dereglyén, és ennyi az élete? Még fedél a feje fölött is csak kegyelemből vagyon, mert az egyik gazdátlanná lett kis házat a falu adta neki.

Aztán másról kezdtek beszélni. Minek a vége felé Tárkány elővett két aranyat. Ezt már itteni szolgálataiért kapta majd’ egy esztendő alatt:

– Arra kérlek, barátom, hogy innen Esztergomon átalmenj haza, a révhez. A királyi városban keresd meg Szellőt, Tárkány asszonyát, ki a Várhegy melletti kis dombon él két kicsiny gyermekünkkel. Adj nekik egy aranyat, hogy ha vannak adósságaik, azokat kifizessék, a másik aranyat meg már csak útközben add át nekik.

– Útközben?

– Mert arra is kérlek, Matej, hogy mivel úgyis mégy a szekereddel Révfaluba, vidd el őket oda. Apám, anyám viseljék gondjukat, mivelhogy én most, mint Álmos úr katonája, aligha mehetek el innen. Főleg nem éppen Esztergomba, hol a király urunk is vagyon. Még árulásnak hinnék az odavaló utamat. Így is elfog olykor a bánat, hogy idestova egy esztendeje nem láttam a családomat.

DALMÁCIA FÖLDJÉN

Eltelt vagy két esztendő, mire a helyzet megérett az igazi, nagy dalmáciai hadjáratra. Addig Kálmán serege csak csipegette a velenceieket, de most aztán lecsaptak a dalmáciai latin telepekre. A magyar király először a legerősebb várost akarta bevenni, Zárát a taljánok és a magyarok is így hívták, ám a horvátoknak az bizony Zadar volt. A város Velence szövetségesének vallotta magát, olyan volt, akár egy külön kis királyság, ami megesett más ottani városokkal is. No és az is számított, hogy Zára esett a legközelebb a magyarok országához.

…Az ostrom akkor már hetek óta tartott. Bár nem nagyon értettek hozzá, azért a magyarok is felállítottak ostromló szerkezeteket, főleg igen méretes kőhajító gépeket. A város védői a falakon belül éltek, katonáik és zsoldosaik a falakat és a kapukat védték. De nap mint nap előfordult, hogy a levegőből rájuk zúduló embernagy kövek házakat romboltak le, miknek romjai alól olykor csak holtakat húzhattak ki.

Kálmán a várostól északra, egy dombtetőn verette fel sátrát. Innen jól látott mindent. Éppen csak a tengert nem, mert azt több kis sziget takarja el Zára-Zadar elől. Oly tengeri kikötőváros az, honnan nem is látszik a tenger, de azért ott vagyon az, igen közel, még a benyúló kis öbölben is sós vizet borzolhat a szél reggelente.

– Berény urat keressétek!

– Berény úr… merre van? Ki látta?

A királyi szolgák csak szaladgáltak, végre valaki megmondta, hogy az úr kint van a csapatoknál, éppen a város nyugati részén, ahol is az ostromot irányítja. Még csak délelőtt volt, de aznap már három nagy követ dobtak a városra. Miután egy-egy kő elrepült, az erre kijelölt emberek figyelték, hová esik – nem mindig látták a magas tetőktől és templomtornyoktól, de olykor éppenséggel maga a városnak fala vagy bástyája takarta el a látványt. Pedig a lövegek kezelői szerették tudni, kell-e valamit állítani az irányzékon, vagy mehet így tovább. A dolgukat megnehezítette, hogy elég közel kellett lenniük a falakhoz, a védők pedig éppenséggel megtettek mindent, hogy elvegyék a lövöldözők kedvét. Lőttek oda lángoló nyílvesszőkkel is, így mindig kellett legyen dézsákban tengeri víz, amivel olthatták a kődobáló szerkezeteket, mert hát azokat is fából ácsolták, meggyulladhattak éppenséggel. A magyarok nemegyszer szurkos üstöt gyújtottak meg, és amikor már szépen lángolt, akkor azt lőtték át a falakon. Csak a bentről kihallatszó sikolyok értették meg velük, hogy a forró szurok cseppjei sokakat forráztak le, de olykor e tüzes lövedék nyomán házak teteje is lángba borult.

– Nem mehettek közelebb? – kérdezte Berény. Nagy termetű férfi volt, és bár elmúlott már ötvenesztendős, most is harciasságáról és bátorságáról ismerték. Nem félt az senkitől! Kálmán király nagy hasznát látta, mert sok katona ment volna utána akár az élő tűzbe, lángok közé is.

A kővetők parancsadójának orcáján látszott: nem szeretne közelebb menni. Sőt úgy véli, így is túl közel vannak az ellenséges íjasokhoz.

– Berény úr! Őfelsége szólani kíván véled – hajlongott a szolga, ki végre rátalált.

– Most? – csodálkozott a férfi és megrázta jókora sörényét. Mivel a szemöldöke és a haja is egyszerre kezdett őszülni, hát némelyeket egy sörényes állatra, az oroszlánra emlékeztette, bár ilyenekkel eddig nem találkoztak. De látták már akár zászlókon is. Nem egy napnyugati király vagy herceg ezt tartotta jelének, nem is szólva Szent Márk városáról, Velencéről, minek címerében is oroszlán virít.

– Őfelsége azt mondta, most azonnal szüksége van rád, jó uram.

Berény előbb belenézett a szolga orcájába, a szemébe: tényleg igazat mond? Aztán belátta, hogy mennie kell. A mellette álló Mizse ispánhoz fordult:

– Lőjetek tovább! Ne feledd, felszél vagyon.

Felszélnek az északit nevezték, és valóban látszott a magyarok és a záraiak lobogó zászlain is, hogy mind délre, a tenger felé mutat. Hát felszél vagyon, közepes. Mizse majd’ húsz esztendővel volt fiatalabb Berénynél. Annak idején László embereként lett esztergomi várnagy, mi tisztséget most is viselte. De itt a dalmátok földjén Berény úrral együtt inkább a hadat vezették.

Előd, a hűséges testőr már várta őket a sátor előtt:

– Csaba is véled megy.

– Vélem? Hová? – kérdezte Berény úr. Csak nem hazaküldik? De ezért nem kellett volna őt elhívni, éppen most. Közben hallotta, hogy két futár indul a sereghez a paranccsal: ne lőjenek tovább! Berény úr megrázta a sörényét: ki érti ezt? – ült szemében a kérdés.

Csaba már várta. A királyi írnok, meg a futárok szervezője, bizony nem egy harcos, sovány is, és inkább van papos, mint harcias külseje.

Kálmán mindig adott az öltözetére. Még hadviselés közepette sem feledkezett meg arról: fontos, hogyan néz ki. Hogyan, milyennek látják őt a katonái, az alattvalói? Most háborút viselt, de ez még nem ok arra – mondotta szűk körben többször is –, hogy ne legyen „elegáns”. Ezt a szót a környezete akkor hallotta először, latinnak gondolták, de hát hasonlóan ejtették ki a franciák, taljánok, de bizony még talán a németek is.

Amikor korán reggel odapenderült a velencei tükör elé – minek két oldalról behajtható ajtajai voltak, így óvták e drága szerkezetet utazás közben –, látta magát, immár sokadszor. Szerencsére nem olyan gacsos, amilyennek sokan mondják. Alacsony ugyan és vékony. A sok olvasástól meggyengült a szeme, olykor nem is lát elég messzire, szerencsére vannak itt sasszeműek, akik látnak helyette is.

Szóval a ruha. Magyaros nadrág bújik a csizmának szárába, de az sem volt ám akármilyen. Nem afféle loncsos, mint amit sokszor a katonái is hordanak. Ezt bizony az udvari csizmadia készítette, ki előtte levette a mértéket a királyi lábról. A csizma bőre finom, és egy esztendőnek múltán se keményedik meg, puha marad. Hát igen, nem mindegy, milyen bőrből készíti a hozzáértő mester! Az inge is patyolatfehér lenvászon. Otthon a királyi udvarban talán hajlana arra, hogy francia földről hozatott selyeminget viseljen, méghozzá fodrosat – de tudta, hadjáratban ez rosszulesne az ispánoknak, hadnagyoknak, kiknek nem telik ilyesmire. Hát legyen a jó, magyar földön magyar kezek által tilolt lenből szőtt ing. Kicsit durva, érzi olykor a vállán és a karja bőrén. A mente pedig, mi mostanság sokszor marad a sátorban, merthogy idelent délen oly erős a napnak fénye és melege – hát azon sincsenek aranygombok: fölösleges előkelősködés lenne. „Királyi voltomat nem fitogtatni kell”, szokta mondogatni, de csak enmagának. Elég, ha tudják az emberről, hogy ő a király! Nem a posztón, kelmén kell látniuk, hogy uralkodó, felkent személlyel állanak szemben. És erről eszébe jutott, hogy talán hamarosan követek fognak elébe állani.

Berény és Csaba beléptek az árnyas, félhomályos térbe, és egyszerre hajtottak főt őfelsége előtt. Kálmán nem is váratta őket:

– Bémentek Zárába.

A fejüket is egyszerre emelték fel, a két szempárban ugyanaz a csodálkozás égett. A városba? Hogyan? A király, szokásához híven röviden, „toronyiránt” szólott:

– Megyen véletek egy apród fehér zászlóval, ki majd visszahozza lovaitokat… – mondta, melyik kapura gondolt. – Berény úr, te jól beszéled a taljánok nyelvét. Hiszen mint hallottam, Zára védőinek fele, még ha horvát is, ösméri a velenceiek nyelvét. Csaba, te legyél ott és figyelj mindenre.

Nem kellett többet szólania erről. Csaba már tudta: őfelsége őt fürkésznek küldi az ostromlott városba. Ha béjutnak a falak mögé, azt kell látnia, elkeseredettek-e a védők, vagy sem? Hány ház égett le, lehet-e szekérrel közlekedni a városban, sorban állnak-é a kutaknál a nők, a szolgák, miközben a férfiak a falakon védekeznek? Nem állítottak-é föl valamelyik téren egy kővetőt, amivel esetleg éppen az ostromló sereg vezérének, a királynak életét készülnek kioltani? Látszik-é az ostromlottakon, hogy már híján vannak az éteknek, vagy netán máris éheznek?

– Berény úr, bár győzedelmes helyzetben vagyunk és ha még folytatjuk az ostromot, bizonyosan bévesszük a várat…

…és Berény úr két horával később bent volt a városban. A cselt gyanítók a kaput csak résnyire nyitották ki, a két magyar közül a sovány Csaba úr könnyen átalment, de Berény úrnak kérnie kellett, hogy még egy arasszal tágítsák a rést, különben ott ragad és akkor a kaput sem lehet majd többé bezárni… Így aztán mire kiszabadult szorongatott helyzetéből és vezették őt lassan a városnak háza felé, küldöncök már összeszólították a városatyákat, valamint azt is tudatták velük, hogy a magyar király küldötte, signor Bereni tréfás ember, talán könnyebb lesz véle szót érteni, mint magával Kálmán királlyal…

De Berény úr vidámsága csak addig tartott, amíg megállhatott a kívülről ugyan az ostromkövek miatt kicsit megnyomorodott, de belül még fényes és szépséges teremben. Ott állott szemben a várost vezető polgárokkal és hadnagyokkal. Elkezdette beszédét:

– Az én uram, Kálmán király üdvözletét hozom néktek, uraim. Nem hallottátok rosszul és én sem tévesztettem e szavakat szép nyelveteken. Igen, Kálmán király üdvözletét küldi néktek!

Néhányan gúnyosan mosolyogtak. Valaki félhangon megjegyezte: „Elég gyakran üdvözöl minket ama nagy kövekkel is!” És mindenki tudta, mit jelent e keserű célzás. Berény úr tovább beszélt, de érdekes módon a hangja is változott közben. Ami az elején még kemény volt, szinte rideg, az mondatról mondatra puhult, és a végén már egészen nyájas lett:

– Tudnotok kell, hogy az én királyom jóakaratú ember. Bizonyára hallottátok már, hogy előbb papnak készült, sőt püspöknek is felszentelték, és hogy több könyve vagyon talán, mint az összes környékbeli királyoknak együttvéve. De nem mondom azt, hogy egy szelíd ember, ellenben megértő. Figyeljetek ide: királyom megesküszik nektek arra, hogy ha feladjátok a várost, nem történik az, ami ilyenkor szokott. A magyar katonák nem fogják feldúlni Zárát, nem fosztanak ki egyetlen házat sem. Nem vagyunk éhenkórász zsoldosok, a mi katonáink szigorú parancsoknak engedelmeskednek. Tudom, köztetek sokan attól tartanak, hogy a városon kívüli földjeiket elpusztítjuk. Hát nem tesszük ezt, a város körül szárazon és vízen helyreállítjuk a békességet. Mi több, királyom azt is megígéri, hogy Zára városát, amennyiben része leend a magyar királyságnak, kiváló helyre teszi minden magyar városok között.

És akkor kimondta azt, amiről tudta, hogy beléjük hull, mint a mag, és dolgozni, nőni kezd amazok fejében:

– Kálmán király ma reggel azt mondotta nékem: „Inkább akarok barátokat, kik önként csatlakoznak hozzám, mint parancsolni olyanok felett, akiket a hódolásra kényszeríteni kellett.”

Kivárt, és nem hiába. Látta az orcákon a változást, némelyik komoly férfiak összehajoltak, suttogtak. Mielőtt elindult, a király neki külön is megmondta: mihelyt leverte az ellenállást, nem akar több vért ontani, az engesztelés, a kibékítés lészen fő célja mindennek, amiket teend a jövőben.

Mikor Berény úr látta, hogy az elmékben erjedni kezdenek e gondolatok, már csak ennyit tett hozzá:

– Az ostromnak vége. Csak akkor folytatódik, ha nem jöttök követségbe urunk elé, hogy megkössük ezen békés egyezséget.

És Csabától követve elindult a kijárat felé.

Az éjszaka csöndes volt. Ám hajnalban nagy vihar kerekedett. Csattogott az égnek boltozata, hol elsötétült, hol nagy villámlások félemlítettek meg embert és állatot. Amikor a legnagyobb volt az égzengés, Tárkánynak is fel kellett kelnie. Az istállókban már alig tudták féken tartani a lovakat, az állandó zaj és a hatalmas csattanások megrémisztették őket.

Nemkülönben az emberek között is volt, különösen a fehérnépek és a gyermekek, kiket csitítani kellett azon a hajnalon. Jókora eső is jött a viharral, tisztára mosta nem csupán a nyári lombokat, de az utak sem lesznek porosak néhány napig. Mire kireggeledett, az ég valamennyire kitisztult, de a lég igencsak lehűlt. Míg a nap át nem tört a felhők fátyolán, a lengébben öltözött szolgák még dideregtek is kicsinyég.

A város körüli virányos mezők hálásan itták magukba a vizet. Ugyan mit árthat a villámlás egy fűszálnak? A rettentő szél sem tud elbánni vele, velük. Meglapul ezer és ezer társa között, és átvészeli a bajt. Erre gondolt Tárkány is, amikor reggel már kissé fáradtan ment az istálló kútjához, hogy belőle vizet húzzon a lovaknak. Jöttek is hamarosan maguktól, nem kellett őket hajtani. Az itatóvályúk nagy körben álltak a kút körül. Bakokkal emelve addig, hogy az állatoknak kényelmes legyen az ivás, az embereknek meg a vödrökből öntés. Nap mint nap ezzel indult a reggel. A lovas katonák csak ezután kaptak reggeli étket, aztán ki-ki ment a maga dolgára.

Tárkány mostanában igyekezett keveset járni. Néha még fájt az a régi sebe, két esztendő után is, pedig már csak egy heg látszott a combján. Vásott nadrágján át is érezte olykor, hogy ott a bőre nem olyan, mint másutt, és bizonyára ez már így marad, míg él. Erről jutott eszébe, hogy hamarosan hozzák a posztókereskedők az új ruhának való anyagot, és Álmos herceg minden katonája új nadrágot, csizmát kap. Némelyiknek már igencsak elhasználódott a régi. A cserzőmesterek, a bőrös vargák már megjöttek és most ásták a lyukakat a földbe, jó messze a vártól, merthogy ama cserlé, ami ama gödrökben állani fog, bizony igen büdös. Aminthogy büdösek a tímárok is, kik álló nap térdig, avagy derékig állanak ebben a bűzös lében.

Egy katona futott oda hozzá:

– Hadnagy úr, Karcsa út hívat.

Karcsa egyike a herceg nem olyan számos barátjának. Maga is olyan úr, akár az ispánok, vannak saját fegyveresei és vagyon szép nagy birtoka, ahová Álmos úr nemegyszer vadászni jár. Most hát Tárkány követte a katonát. Karcsa úr a várkapu előtt állott és már néhány emberrel szót váltott. Ismerte Tárkányt, aki megtorpant és kivárta, míg rákerül a sor. Akkor Karcsa elébe állott. A sovány, vitéz harcos arról volt ismert, hogy keveset szól, többet tesz. Nem a szavak barátja, hallotta Tárkány régebben is.

Most is olyan volt az úr, mint máskor. Átható pillantást vetett az elébe állóra, kinek süvegén a toll jelezte, hogy nem egyszerű katona. Már hadnagy. Bizonyára ismerte a sebesülése történetét is. Hiszen amaz kicsit húzta a lábát, amikor gyalogosan jött a kapu elé. Karcsa úrnak hangja mélyen kondult, mintha kútból szólana:

– Hallottam, orosz földön szerezted sebedet. Akkor ott ellenséges katona voltál, most békés küldetéssel mehetsz az oroszokhoz.

Tárkányt meglepte a dolog, szólani sem tudott. Karcsa úr nem vette le fekete szemét a hadnagyról:

– Követség megyen Szvjatopolk orosz herceghez, megkérni leánya kezét Álmos urunknak. Te lészel a katonai kíséret parancsadója.

Tárkány nyelt egyet. Meglepte a dolog. Hát ezért ez a nagy sürgés-forgás már napok óta! Jönnek-mennek a futárok orosz földre…? De katona volt, hát csak fejet hajtott. Egyetlen kérdése volt:

– Jó uram, mikor indulunk?

– Holnap hajnalban, hadnagy.

Tárkány a homlokához emelte a kezét, ballal a kardját fogta, ne akadjon a lába közé. Megfordult és már ment is.

A nap folyamán megtudta, amit még tudnia kellett. Kétszer száz katona megy, de nem az ő százada, úgy válogatták össze a legdelibbeket, legnyalkábbakat, hogy lássák abban a hercegi udvarban, milyen szép emberek a magyarok… „És e daliáknak én, a maródi leszek a parancsadójuk!”, villant át Tárkány fején a gondolat, amit aztán rögtön el is felejtett.

Másnap reggel elindultak napkelet felé.

Jutas egy ideig abban reménykedett, hogy Bata fia Solt, ki most már tizenötödik esztendejét taposta, megszereti a kovácsolás mesterségét. Egyszer-kétszer rá is vette, hogy segítsen patkót készíteni. De nem látta a gyerek szemében azt a vágyat, amire várt. És aminek bizony égnie kell egy leendő kovács szemében. Hiszen áldott mesterség ez, maga az ősi varázslat. Ki a vassal tud bánni, ki nemcsak kapát vagy patkót, de kardot is tud kovácsolni, arra tisztelettel néznek fel azok, kik csak a földet túrják, avagy a lovakat hajkurásszák a legelőn. Mert Jutas, bár ezt sem a néhai Csetének, sem utódjának, Batának nem mondotta, lenézte azokat, kik csak a lóban látják a világot. Sajnos már bizonyos lehetett benne, hogy ama Solt csak a lovakkal és a lovaknak él, azokon kívül semmit sem lát. Ki úgy tud örülni egy csikó születésének, vagy annak, hogy elsőfüves fiatal lovát legeltetheti, azzal Jutas, az öreg kovács nem tudott mit kezdeni.

Pedig sürgette a dolog, merthogy egyre nehezebb lett a kalapács. Mindegyik, még a legkisebb is. Szólt a parasztoknak, kik patkoltatni jöttek hozzá, szólt a dereglyéről leszálló környékbelieknek is. Már azt sem bánta volna, ha a Duna túlpartjáról jön valaki azzal, hogy a fiát kovácsnak szánta… Jutas annyit tudott erről a műhelyről, hogy egykoron már Ákost is úgy választotta ki az akkori mester, aztán következett Jutas, és most… Bezárhatja a műhelyt? A fújtatók pihennek, a tűz örökre kialszik?

Az a Solt is inkább evezgetett, ha nem a lovaival volt. Azon a nyári napon, délnek előtte Záh és ő ment át a dereglyével. Messziről látták, hogy ezért a fuvarért ugyan nem kapnak semmit, mert hát Révfalu régi lakója, Matej, a posztókereskedő tért haza. Csak azon csodálkoztak kissé, hogy a szekerén ül egy fiatalasszony két kicsi gyerekkel. Az egyik még tán járni sem tud, a másik meg ki nem jönne az anyja öléből.

Már majdnem partot értek, amikor Matej odaszólt az evezősöknek:

– Szaladjatok Jutasért, és szóljatok Csengének is. Jöjjenek rögvest a révbe.

Csengét könnyebb volt előkeríteni, mert halat tisztított éppen a konyhán. Nem nagyon értette, miért kéne neki most lemenni a dereglyéhez. Lemenni még csak-csak, de utána feljönni a meredeken, no, azt már nem szívesen vállalta. De jött Jutas is, kiért Solt szaladott le a műhely mellett álló kis házhoz.

Amikor a két öreg odaért, Matej oldalra állott, de látszott az orcáján, alig várja, hogy ezek megtudják, kiket hozott. A nőnek lenszőke haja volt, amit akkor láttak meg, amint főkötőjét hátrahajtotta. Talán azt akarta, hogy lássák, hogyan néz ki? Kék volt a szeme. A két gyerek közül az egyik – a fiú – sötét hajú és szemű volt, a leányka meg olyan, mint ő.

– Szellő a nevem és Tárkány felesége vagyok. A gyerekek pedig az… unokáitok.

Az első pillanatban el sem hitték, egymásra néztek hitetlenül. De Matej éppen erre várt, gyorsan elmesélte, hogyan bízta rá Tárkány a családját és kérte, hogy hozza el őket ide. Mivelhogy ő már nem szolgál Esztergomban… Csenge ezt alig hallotta. Egy pillanat alatt végigszaladt a fején, hogy akkoriban – nagyon régen! – a férje a szekérrel együtt hogyan veszett bele a Duna jegébe, hogyan lett aztán Jutas asszonya, és született közös gyerekük, Tárkány. Lám csak… neki is gyerekei lettek? Az „unoka” szó csak most hatolt el Jutas fejébe is. Az idős kovácsmester lehajolt a gyerekekhez. Valami fojtogatta a torkát, ama gáton nem jöttek átal a szavak. Szellő csak annyit mondott:

– A fiú neve Zalán, a kisleányé Hajna.

Csenge olyasmit érzett szétterjedni a mellében, amivel addig nem találkozott. Nagyon jó érzés volt. Megfogta a fiú kezét és Szellőre mosolygott:

– Gyertek velem a fogadóba. Ettetek valamit ma már?

Zalán kétesztendős lehetett, inkább nem szólt, csak anyjára pillantott: mehetek? Szellő megfogta a másik kezét, de előbb Hajnát a nagyapjának adta:

– Hozd az unokádat, nagyapó.

„Nagyapó…!” Jutas kábultan állott, aztán magához ölelte a kislányt, akiről az imént még nem is tudott. Unoka? Nagyapa? Kicsit zsongították ezek a szavak, amelyekkel addig vagy nem is találkozott, vagy valaki másra mondták. Nagyon óvatosan lépkedett felfelé. A kislány nem volt nehéz, és amikor egymásra néztek nagyon közelről, a kovács látta a kislány hosszú, selymes szempilláit. A szeme komoly volt, de nem szólt semmit, csak hagyta, hogy az öreg féltő gondoskodással vigye egyre feljebb, feljebb.